D Ô V O D O V Á  S P R Á V A

	A. Všeobecná časť

	Výkon trestu odňatia slobody (ďalej len “výkon trestu”) je upravený osobitným zákonom, ktorý ustanovuje presné podmienky, za akých sa trest odňatia slobody zabezpečuje v súlade s platným právnym poriadkom.

	Zákon č. 59/1965 Zb. o výkone trestu odňatia slobody v znení neskorších predpisov (ďalej len “zákon”) nebol novelizovaný už takmer 8 rokov. Za toto obdobie v spoločnosti dochádzalo a aj dochádza k neustálym zmenám, ktoré je potrebné následne premietnúť aj do legislatívnych noriem.

	Z uvedeného dôvodu je nevyhnutné pristúpiť aspoň k čiastočnej novele zákona, ktorá by reagovala na najnevyhnutnejšie potreby súčasnej praxe.

	V súčasnosti jedným z najaktuálnejších problémov, ktoré je potrebné riešiť, je otázka nákladov spojených s výkonom trestu.

	Znenie § 29 ods. 2 zákona, ktorý bol prijatý v polovici šesťdesiatych rokov, vychádza z ešte staršieho, do dnešnej doby platného ustanovenia Trestného poriadku, ktorý v § 152 ods. 1 písm. c) počíta s tým, že odsúdený, ak je uznaný za vinného, musí štátu nahradiť náklady spojené s výkonom trestu zo svojej pracovnej odmeny. V tom období každý odsúdený bol zaraďovaný do práce v ústave na výkon väzby, ústave na výkon trestu odňatia slobody (ďalej len “ústav”) alebo mimo ústavu, za ktorú obdržal pracovnú odmenu. Z nej boli štátu nahrádzané okrem iného aj náklady výkonu trestu. Zákonodarca v tom období nepočítal so skutočnosťou, že odsúdeného z dôvodu nedostatku pracovných príležitostí ako je tomu dnes,  nebude možné zaradiť do práce. Keď v deväťdesiatych rokoch vznikla situácia, že odsúdeného nebolo možné zaradiť do práce, tento stav sa považoval za ospravedlnenú absenciu. V takom prípade štátu neboli zo strany odsúdených nezaradených do práce nahrádzané žiadne náklady výkonu trestu. Dnes je však diametrálne odlišná situácia z dôvodu trvalého nedostatku pracovných príležitostí na trhu práce, ktorá sa dotýka aj odsúdených. Navrhuje sa ustanoviť povinnosť nahradiť štátu náklady výkonu trestu zo strany  odsúdených nielen z pracovnej odmeny, dávok nemocenského poistenia a odmeny za výkon iných prospešných prác, ale aj iné zdroje príjmu, napríklad z dôchodkového zabezpečenia (odsúdeným sú priznávané dávky dôchodkového zabezpečenia od 1. 7. 1999 zákonom č. 107/1999 Z.z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 100/1988 Zb. o sociálnom zabezpečení) a tiež aj na všetky ďalšie finančné prostriedky, ktorými odsúdený disponuje pri nástupe do výkonu trestu alebo sú mu poukázané a podobne. Pritom sa aj odsúdenému ako každému inému občanovi zohľadní skutočnosť, že nie je možné dopustiť stav jeho hmotnej núdze.

	Taktiež sa navrhuje ustanoviť, kedy a za akých okolností by sa náklady výkonu trestu od odsúdeného nevymáhali. Zároveň sa navrhuje presnejšie ustanoviť zavinené náklady výkonu trestu, ktoré je odsúdený povinný nahradiť vo výške jednej štyridsatiny zo životného minima.
Predkladaný návrh nepočíta s tým, že by sa v budúcnosti poskytovala obvineným a odsúdeným zaradeným do práce minimálna mzda. V súlade s viacerými stanoviskami Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky obvinení a odsúdení nie sú zamestnancami v pracovnoprávnom vzťahu. Z tohto dôvodu je potrebné presnejšie definovať ohodnocovanie pracovného výkonu odsúdeného a ujasniť si jeho postavenie v pracovnom procese. Vzhľadom na skutočnosť, že odsúdený má do značnej miery štátom zabezpečované všetky nevyhnutné životné potreby, navrhuje sa stanoviť vlastný systém finančného ohodnotenia len na základe ich skutočne vykonávanej práce, vrátane vlastných charakteristík základných pracovných taríf, katalógu pracovných činností a stupníc základných pracovných taríf. Keďže takýto právny predpis dodnes neexistuje, je nevyhnutné splnomocniť vládu Slovenskej republiky, aby mohla určovať svojím nariadením spôsob a systém odmeňovania odsúdených. Naliehavosť problému je o to dôležitejšia, že od roku 1992 sa v zbore používa len alternatívne na odmeňovanie odsúdených nariadenie vlády Slovenskej republiky č. 249/1992 Zb., podľa ktorého sú odmeňovaní zamestnanci rozpočtových a príspevkových organizácií, pričom sa neuplatňuje u odsúdených minimálna mzda. Tento právny predpis bol súčasne do istej miery východiskom pri návrhu tvorby samostatného systému odmeňovania odsúdených zaradených do práce. Keďže sa predpokladá, že uvedené nariadenie vlády bude prijatím zákona o verejnej službe zrušené, hrozilo by, že ak by sa v tomto smere nenovelizoval urýchlene zákon, prijatím zákona o verejnej službe by nebol k dispozícii ani len tento alternatívny právny predpis.

Nárast vyššie uvedenej sumy v zákone o životnom minime by sa automaticky premietol aj do nárastu dennej sadzby zavinených nákladov výkonu trestu, čím by sa dosiahla súčasne aj žiadúca primeraná participácia odsúdeného na neustále sa zvyšujúcich zavinených nákladoch výkonu trestu, ktoré štátu s jeho zabezpečovaním vznikajú (vo forme priamej úhrady z dostupných finančných prostriedkov alebo predpísaním pohľadávky štátu).

	Navrhuje sa novým spôsobom stanoviť maximálnu výšku pre priznávanie finančných odmien odsúdeným, ak si túto mimoriadne zaslúžia. Zároveň sa navrhuje upustiť od poskytovania vecných odmien odsúdeným, nakoľko by bolo problematické zosúladiť ich s § 6 ods. 1 písm. d) zákona č. 366/1999 Z.z.o daniach z príjmov v znení neskorších predpisov, na základe ktorého aj táto odmena by podliehala zdaneniu. Nebolo by možné sa vyhnúť prípadom, kedy by odsúdený nemal žiadne peňažné prostriedky a nemal by kto uhradiť z vecnej odmeny daň z príjmu.

	Ďalej je potrebné v zákone reagovať na skutočnosť, že odsúdeným zaradeným do práce sa tak, ako každému zamestnancovi v pracovnom, služobnom alebo obdobnom vzťahu, vykonávajú od roku 1993 všetky zrážky do poistných fondov a na preddavky na daň z príjmov zo závislej činnosti. V novele zákona je potrebné reagovať aj na skutočnosť, akým spôsobom, na aké účely  a do akej výšky môže odsúdený používať úložné z pracovnej odmeny. Zámerom je, aby odsúdený špekulatívne nečerpal zbytočne peňažné prostriedky počas výkonu trestu a nepožadoval sociálne vreckové a aby tak po prepustení z výkonu trestu mal k dispozícii aspoň minimálnu finančnú hotovosť.

	Dňom 1. júla 1999 nadobudol účinnosť zákon č. 107/1999 Z.z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 100/1988 Zb. o sociálnom zabezpečení v znení neskorších predpisov. Touto novelou sa umožnilo aj odsúdeným vo výkone trestu poberať dávky výsluhového a dôchodkového zabezpečenia, v dôsledku čoho je potrebné upraviť aj spôsob realizácie výplaty dávok a zrážok z nich. 

	Ak sa umožnilo odsúdeným vo výkone trestu poberať dávky výsluhového a dôchodkového zabezpečenia, je potrebné, aby sa primerane podieľali na úhrade materiálových nákladov, ktoré si inak každý iný poberateľ dávky musí hradiť zo svojho dôchodku sám. Podľa súčasnej právnej úpravy je síce možné uplatniť si pohľadávku voči odsúdenému vo výkone trestu výkonom rozhodnutia, a to zrážkami z dávok výsluhového a dôchodkového zabezpečenia, avšak táto pohľadávka je neprednostná a prakticky nedobytná, pričom štát znáša vlastne všetky náklady výkonu trestu bez primeranej participácie týchto odsúdených.  V opačnom prípade by sa naďalej predlžoval stav (od 1. júla 1999), kedy odsúdení - poberatelia dávok výsluhového a dôchodkového zabezpečenia sú zvýhodnení oproti ostatným poberateľom dávok výsluhového a dôchodkového zabezpečenia, pre ktorých sú tieto častokrát jediným zdrojom zabezpečenia ich životných potrieb.

	Z hľadiska priznávania peňažných odmien odsúdeným za iné prospešné práce sa pre prax ako nedostatočná ukázala formulácia § 29a) zákona. Z uvedeného dôvodu je potrebné, analogicky ako pri pracovnej odmene, splnomocniť vládu Slovenskej republiky, aby mohla svojím nariadením riešiť odmeňovanie odsúdených za výkon iných prospešných prác.

	Od 1.11.1991, kedy vstúpila do platnosti vyhláška Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky č. 431/1991 Zb., sa vypláca podľa § 6 ods. 2 a 3 sociálne vreckové tým odsúdeným, ktorí sú na to sociálne odkázaní a spĺňajú dané podmienky. Na realizáciu tejto dávky však chýba zatiaľ splnomocnenie v zákone. Z tohto dôvodu je potrebné do novely zákona zapracovať pravidlá priznávania tejto dávky.

	V súlade s Ústavou Slovenskej republiky je potrebné do novely zákona zapracovať aj práva a povinnosti odsúdených pri nakladaní so svojimi ďalšími peňažnými prostriedkami, ktoré majú k dispozícii.

	V roku 1973 bola naposledy upravená horná hranica škody v korunách, ktorá limituje dodnes riaditeľa ústavu riešiť ju priamo vo svojej kompetencii, ak ju spôsobí odsúdený úmyselne na majetku štátu v správe ústavu. Keďže hodnota zaobstarávaného materiálového vybavenia ústavu od uvedeného obdobia zaznamenala podstatný cenový nárast, je nevyhnutné túto hranicu primerane upraviť tak, aby v závislosti od cenového vývoja bola priebežne aktualizovaná. V súčasnom období už aj pre škodu na majetku štátu v správe ústavu, ktorá presahuje sumu 500,- Sk, musí ústav zaťažovať súdy. Taktiež sa navrhuje, aby riaditeľovi ústavu bola poskytnutá rovnako možnosť rozhodnúť aj o strate na majetku štátu v správe ústavu, ktorú odsúdený úmyselne spôsobil.

	Odsúdeným môžu vznikať úmyselným a nedovoleným konaním počas výkonu trestu aj zvýšené náklady, ktoré je potrebné v zákone presnejšie definovať. Navrhuje sa upresniť aj postup pri určovaní finančných nákladov, ktoré vznikajú Policajnému zboru pri dodaní odsúdeného do výkonu trestu a následnom vymáhaní peňažných prostriedkov v prospech štátu prostredníctvom ústavov.

	V novele zákona je potrebné ďalej ustanoviť, kedy je možné upustiť od vymáhania pohľadávok zboru a ako sa nakladá s pohľadávkou odsúdeného alebo bývalého odsúdeného v prípade úmrtia.

	V dôsledku dlhšiu dobu trvajúcich problémov v súvislosti s aplikáciou príslušných ustanovení zákona o umiestňovaní odsúdených do ciel je potrebné ustanoviť možnosť, aby odsúdený bol na cele umiestnený sám najmä v prípade ochrany utajeného svedka, ale aj v iných odôvodnených prípadoch. Taktiež je potrebné upresniť interval prijímania balíkov dvakrát ročne, ktoré by sa zasielali len poštou, v dôsledku zníženia rizika zasielania drog a nedovoleným predmetom do ústavu.

	Vzhľadom na v súčasnosti nepostačujúcu úpravu podmienok výkonu trestu odsúdených cudzincov, navrhuje sa precíznejšia úprava ich postavenia, práv a povinností, čím sa tiež reaguje na požiadavku vyplývajúcu z poslednej kontroly Európskeho výboru na zabránenie mučenia, neľudského zaobchádzania, či trestania upraviť postavenie tejto kategórie odsúdených.

	V priebehu posledných novelizácií zákona sa viackrát menili aj legislatívne pravidlá. Z týchto dôvodov dochádzalo v minulosti k nejednoznačným splnomocneniam pre ministra spravodlivosti Slovenskej republiky, resp. pre Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky  vydávať všeobecne záväzné právne predpisy. Z tohto dôvodu je potrebné v novele zákona túto skutočnosť ujednotiť a prispôsobiť teraz platným všeobecne záväzným právnym predpisom.

	Návrh predloženej novely zákona si nevyžiada zvýšené čerpanie finančných prostriedkov zo štátneho rozpočtu. Realizáciou návrhu systémových zmien sa predpokladá, že sa priamo zvýši objem príjmov zúčtovaných do štátneho rozpočtu alebo cestou predpísaných pohľadávok štátu.

Doložka zlučiteľnosti návrhu zákona s právom Európskej únie

1.	Navrhovateľ zákona: vláda Slovenskej republiky.

2.	Názov návrhu zákona: zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 59/1965 Zb. o výkone trestu odňatia slobody v znení neskorších predpisov.

3.	V práve Európskej únie je problematika návrhu zákona upravená v Zmluve o Európskej únii (čl. 6 ods. 2).

4.	Návrh zákona svojou problematikou nepatrí medzi prioritné oblasti aproximácie práva uvedené v čl. 70 Európskej dohody o pridružení a svojou problematikou nepatrí medzi priority odporúčané v Bielej knihe.
5.	Charakteristika právnych noriem Európskej únie, ktorými je upravená problematika návrhu zákona:   Čl. 6 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii ustanovuje, že únia práva zabezpečené Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd z roku 1950 rešpektuje ako všeobecne právne princípy. 

6.	Vyjadrenie stupňa kompatibility s právnou normou Európskej únie : návrh zákona je úplný kompatibilný s uvedenou normou Európskej únie.

	B. Osobitná časť

	K bodu 1

	Odsúdenému sa umožňuje, aby bol na cele umiestnený sám za podmienky, že o to požiada, avšak v ústave musia byť súčasne vykonané priestorové podmienky na takéto umiestnenie, ďalej z dôvodov uvedených v návrhu zákona, ktoré smerujú k zabezpečeniu účelu výkonu trestu a k ochrane samotného odsúdeného.

	K bodu 2

	Doterajšia právna úprava nedostatočným spôsobom upravovala osobitosti výkonu trestu odsúdených cudzincov. Z uvedeného dôvodu sa navrhuje precíznejšie vyjadrenie ich právneho postavenia, predovšetkým sa ustanovuje právo na kontakt s príslušným zastupiteľským úradom.
		
	K bodu 3

	V porovnaní s predchádzajúcou právnou úpravou sa rozširuje rozsah zrážok podľa všeobecne záväzných právnych predpisov a to na zdravotné poistenie, nemocenské poistenie, dôchodkové zabezpečenie a príspevok na poistenie v nezamestnanosti.

	K bodu 4

	Navrhuje sa, aby odsúdený s výškou trestu nad 12 mesiacov bol povinne zdravotne poistený vo Všeobecnej zdravotnej poisťovni.

	Upresňuje sa postup u odsúdeného cudzinca z hľadiska vykonávania zrážok na zdravotné poistenie, nemocenské poistenie, dôchodkové zabezpečenie a príspevok na poistenie v nezamestnanosti.

Ustanovuje sa v nadväznosti na základné sociálne práva odsúdených možnosť vyplácania sociálneho vreckového. Konkrétne sa určuje okruh sociálne odkázaných odsúdených, výška minimálnej a maximálnej čiastky sociálneho vreckového, pričom pri výpočte by sa vychádzalo z osobitného predpisu, ktorým je zákon o minimálnej mzdy. Jeho aktualizáciou by sa automaticky stanovila výška a hranica poskytovaného sociálneho vreckového. Určuje sa aj výplata pomernej časti v priebehu mesiaca a spôsoby zaokrúhľovania. Navrhuje sa neevidovať ako peňažné prostriedky disciplinárnu odmenu poskytnutú odsúdenému vo forme finančnej odmeny, ak si to mimoriadne zaslúži, pri posudzovaní vzniku nároku na sociálne vreckové. 

K bodu 5

Za účelom ujednotenia praxe v ústavoch navrhuje sa, aby sa vo vykonávacom predpise stanovilo množstvo osobnej korešpondencie, ktorú si odsúdený môže ponechať pri sebe. 

K bodu 6

	V poslednom období sa čoraz častejšie vyskytujú pokusy o zasielanie nedovolených predmetov (alkoholické nápoje, drogy a iné nedovolené veci) prostredníctvom balíku, či už poštou alebo pri návštevách. Z dôvodu, aby nedochádzalo k ohrozeniu účelu výkonu trestu navrhuje sa obmedziť počet balíkov na štyrikrát ročne bez ohľadu na nápravnovýchovnú skupinu, do ktorej bol odsúdený súdom zaradený. Balík možno zaslať len poštou, pričom sa predovšetkým podporuje možnosť, aby si odsúdený nakupoval potraviny a veci osobnej potreby v ústavnej predajni. Taktiež sa ustanovuje, ktoré nedovolené veci balík nesmie obsahovať.

	K bodu 7

	V súlade s požiadavkami praxe sa komplexnejšie upravujú postupy pri nakladaní s peňažnými prostriedkami, ako aj postupy pri nákupoch odsúdených počas výkonu trestu. Precíznejšie sa upravuje aj realizovanie všetkých zostávajúcich finančných operácií.

	Novým spôsobom sa upravuje okruh všetkých ďalších peňažných prostriedkov, vrátane dávok výsluhového a dôchodkového zabezpečenia, ktoré môže mať odsúdený počas výkonu trestu evidované vrátane cudzej meny, pričom táto sa eviduje v pokladni ústavu podľa osobitného predpisu.

	Prihliada sa na možnosti odsúdeného najviac dvakrát do mesiaca nakupovať v ústavnej predajni z tých peňažných prostriedkov, ktoré môže na tento účel použiť. Odsúdenému sa umožňuje aj nákup tlače, tlačovín a objednávanie kníh.

	K bodu 8 

	Ustanovuje sa, že odsúdenému možno udeliť finančnú odmenu až do výšky 2.000,- Sk. V porovnaní s doterajšou právnou úpravou sa zvyšuje peňažný limit a upúšťa sa od udeľovania vecnej odmeny, ktorá by podliehala zdaneniu.

	K bodu 9

	Vzhľadom na obmedzenie práva odsúdených prijať balík len dvakrát za rok bolo by neprimerané, aby zákaz prijať balík bol súčasťou disciplinárnej praxe a ukladal sa ako disciplinárny trest.
	K bodu 10 a 11

	Pri pracovnom zaradení odsúdených je potrebné charakterizovať vzťah medzi odsúdeným a zamestnávateľom, ktorým môže byť ústav alebo právnická osoba. V doteraz platnej právnej úprave takáto charakteristika nebola upravená. Taktiež sa ustanovuje, že ústavy a právnické osoby uzatvárajú zmluvy podľa Obchodného zákonníka.

	K bodu 12

	Pre odsúdených, ktorí nebudú zaradení do práce, sa vytvoria vzdelávacie programy, ktoré budú odsúdení povinní absolvovať, ak budú do nich zaradení. Uvedená činnosť bude spĺňať resocializačné poslanie a získané odborné vzdelanie poskytne väčšie predpoklady pre reintegráciu týchto osôb do spoločnosti po ukončení výkonu trestu.

	K bodu 13

	Upresňujú sa podmienky priznávania nadčasovej práce u pracovne zaradených odsúdených podľa Zákonníka práce.

	K bodu 14

	Ustanovuje sa, že odsúdenému patrí pracovná odmena, ktorá  závisí od jeho skutočne odpracovanej doby alebo od jeho schopností plniť stanovené výkonové normy a v predkladanom návrhu sa nepredpokladá poskytovanie minimálnej mzdy odsúdeným. V záujme jednotnosti sa v zákone pri ustanovovaní miery spôsobu odmeňovania prihliada na skutočnosť, že štát zabezpečuje odsúdeným všetky nevyhnutné životné potreby, ktoré si každý iný zamestnanec na slobode musí zabezpečovať sám zo svojich zdrojov. V tejto súvislosti sa javí ako potreba splnomocniť vládu Slovenskej republiky, aby nariadením mohla určovať špecifický spôsob odmeňovania pracovne zaradených odsúdených. Takýto právny predpis doteraz neexistuje a v podmienkach výkonu trestu sa postupuje podľa nariadenia vlády Slovenskej republiky č. 249/1992 Zb., avšak v prípade jeho možného zrušenia po schválení zákona o verejnej službe, by celá uvedená problematika v podmienkach výkonu trestu nebola adekvátne upravená. Taktiež sa ustanovuje, že hrubá pracovná odmena odsúdených podlieha najprv odvodom do všetkých poistných fondov, vrátane príspevku na poistenie v nezamestnanosti a následnému odvodu preddavku na daň z príjmov zo závislej činnosti. Týmto spôsobom vypočítaná suma sa stáva čistou pracovnou odmenou, ktorá podlieha rozúčtovaniu na jednotlivé zložky v súlade s vyhláškou, ktorú je splnomocnené vydať Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky. Súčasťou procesu rozdeľovania pracovnej odmeny je aj realizácia výkonu rozhodnutia v prospech oprávnených, ak tak nariadi súd alebo splnomocní tým exekútora. Odsúdenému sa však garantuje, že z jeho pracovnej odmeny musí byť jej časť zúčtovaná aj na jeho účet vedený v účtovnej evidencii vo forme úložného a časť mu musí byť vyplatená v stanovenom termíne vo forme vreckového. 

	K bodu 15

	Upresňuje sa, že peňažná odmena za výkon iných prospešných prác v ústave alebo mimo ústavu podlieha len odvodu preddavku na daň z príjmov zo závislej činnosti v súlade s § 6 ods. 1 písm. d) zákona č. 366/1999 Z.z. o daniach z príjmov v znení neskorších predpisov a nepodlieha odvodom do poistných fondov ani na príspevok v nezamestnanosti. Určuje sa percentuálny pomer, podľa ktorého sa peňažná odmena rozdelí, vrátane zaokrúhľovania. Taktiež sa stanovuje nová podmienka, ktorá vylučuje poberanie sociálneho vreckového, ak odsúdený neodôvodnene odmietne vykonávať iné prospešné práce bez odmeny v priestore ústavu alebo odplatne mimo ústavu, vrátane jeho povinnosti nahradiť zavinené náklady výkonu trestu. Vláda Slovenskej republiky sa splnomocňuje, aby riešila odmeňovanie iných prospešných prác vykonávaných odsúdenými mimo ústavu svojim nariadením.

K bodu 16

	Doterajší systém, podľa ktorého aj naďalej bude nemocenské priznávané odsúdeným rovnako rozúčtované ako čistá pracovná odmena, zostáva bez zmeny.

Umožňuje sa požadovať od odsúdeného, ktorý je poberateľom dávky výsluhového alebo dôchodkového zabezpečenia,  úhradu aspoň časti nákladov spojených s výkonom trestu v prospech štátu. Taktiež sa navrhuje, aby ústav overil u orgánu sociálneho zabezpečenia, či odsúdený už pred nástupom na výkon trestu nie je poberateľom dávky výsluhového alebo dôchodkového zabezpečenia z dôvodu, že poberateľ takejto dávky po nástupe na výkon trestu by mohol nepriznať túto skutočnosť. Odsúdený - poberateľ dávky výsluhového alebo dôchodkového zabezpečenia vo výkone trestu si nemôže dôchodok priamo a osobne preberať a z tohto dôvodu sa navrhuje, aby sa ústav, do ktorého odsúdený - poberateľ dôchodku nastúpi na výkon trestu, stal osobitným príjemcom (za tým účelom sa v návrhu novely zákona o výkone väzby v čl. II novelizuje zákon č. 100/1988 Zb.). Za účelom zabránenia účelovému a špekulatívnemu obchádzaniu pravidelnej mesačnej  zrážky štátu z dôchodku odsúdeného sa navrhujú niektoré obmedzenia voči odsúdenému pri nakladaní s jeho dôchodkom (návrh neumožňuje odsúdenému počas výkonu trestu účelovo poukazovať dôchodok do peňažného ústavu, čím by štát stratil možnosť náhrady svojich nákladov, napríklad tým, že rodinný príslušník alebo iná osoba by mohla dôchodok vyberať). Návrh taktiež predpokladá, že odsúdený - poberateľ dôchodku nebude môcť ovplyvniť skutočnosť, že ústav sa stane osobitným príjemcom aj bez jeho súhlasu. V opačnom prípade sa dá reálne predpokladať, že odsúdený nebude súhlasiť s tým, aby sa ústav stal osobitným príjemcom. Ustanovuje sa povinnosť, aby ústav nakladal s dôchodkom podľa zákona a v prospech odsúdeného, s výnimkou prípadov, ak zákon v príslušných ustanoveniach neustanovuje inak (napríklad reguluje sa nakladanie s ďalšími finančnými prostriedkami odsúdeného pred jeho účelovými výdavkami s následnou požiadavkou na poskytnutie sociálneho vreckového). Taktiež sa ustanovuje postup pre ústav, ak nárok na dávku alebo nástup na výkon trestu nastal v priebehu kalendárneho mesiaca alebo odsúdený bol premiestnený do iného ústavu. Ďalej sa určuje maximálna výška mesačnej náhrady za uplynulý mesiac a spôsob nakladania s takýmto zostatkom. Určuje sa tiež postup, ak odsúdený nie je právne spôsobilý a poberá dôchodok. Ďalej sa ukladá ústavu oznámiť platcovi dôchodku koniec výkonu trestu odsúdeného - poberateľa dôchodku.

	K bodu 17

	V dôsledku inflačných tendencií je dnes už neudržateľná horná hranica finančného vyjadrenia škody spôsobenej odsúdeným, ktorému môže riaditeľ ústavu uložiť povinnosť nahradiť ju. Z tohto dôvodu sa navrhuje dvojnásobok minimálnej mzdy. Súčasne sa navrhuje rovnako riešiť aj stratu na majetku štátu v správe ústavu, ktorú odsúdený úmyselne spôsobil a upraviť aj škodu a stratu na majetku štátu v správe ústavu a majetku právnickej osoby .

	K bodu 18

	V uvedenom ustanovení je uložená povinnosť pre  odsúdených,  nahradiť náklady výkonu trestu v súlade s § 152 ods. 1 písm. c) Trestného poriadku, čím už nahradenie uvedených nákladov nebude viazané len na pracovnú odmenu, nemocenské alebo peňažnú odmenu za výkon prospešných prác.

	.Vymedzuje sa kategória odsúdených, ktorá je počas výkonu trestu oslobodená od povinnosti platiť náklady výkonu trestu. Ustanovuje sa, že rozhodnutie o povinnosti hradiť náklady výkonu trestu sa i naďalej ponecháva v kompetencii riaditeľa ústavu. Pri odvolaní sa odsúdeného v druhostupňovom konaní o odvolaní rozhoduje generálny riaditeľ zboru. 

	K bodu 19

	Ustanovuje sa povinnosť odsúdeného nahradiť aj zavinené náklady vo výške jednej štyridsatiny zo životného minima na deň, ktoré štátu vzniknú v súvislosti s umiestnením odsúdeného do výkonu disciplinárneho trestu, odmietnutím odsúdeného pracovať alebo ak odsúdený nastúpil do práce, ale nepodal žiadny pracovný výkon a tiež vtedy, ak  si úmyselne spôsobil ujmu na zdraví, požiadal iného, aby mu spôsobil ujmu na zdraví alebo inému priamo spôsobil ujmu na zdraví. Taktiež odsúdený je povinný nahradiť štátu aj zvýšené náklady výkonu trestu, ktoré vznikli tým, že trval na predvedení pred niektorý z orgánov činných v trestnom konaní alebo musel byť za týmto účelom premiestnený do iného ústavu, hoci bol predtým poučený, že jeho účasť na konaní nie je nevyhnutná.

K bodu 20

Ustanovuje sa povinnosť odsúdeného nahradiť, okrem  zavinených nákladov výkonu trestu aj zvýšené náklady, ktoré štátu vzniknú v súvislosti so strážením, prípadne dopravou do zdravotníckeho zariadenia,  ak  si úmyselne spôsobil ujmu na zdraví, požiadal iného, aby mu spôsobil ujmu na zdraví alebo inému priamo spôsobil ujmu na zdraví. Taktiež odsúdený je povinný nahradiť štátu aj zvýšené náklady výkonu trestu, ktoré vznikli tým, že trval na predvedení pred niektorý z orgánov činných v trestnom konaní alebo musel byť za týmto účelom premiestnený do iného ústavu, hoci bol predtým poučený, že jeho účasť na konaní nie je nevyhnutná. Rovnako sa navrhuje, aby odsúdený nahradil skutočné náklady súvisiace s konaním pri priznaní, určení výšky alebo pri zmene už priznaného dôchodku vynaložené na odsúdeného, ak sú vyššie ako nárok na náhradu nákladov konania podľa osobitného predpisu.

Taktiež sa navrhuje, aby odsúdený bol povinný nahradiť aj zvýšené náklady, ktoré ústavu a Policajnému zboru vznikli v súvislosti s jeho útekom z výkonu trestu, nedovoleným vzdialením sa z nestráženého pracoviska, otvoreného alebo polootvoreného oddelenia alebo tiež v prípade, ak sa bezdôvodne včas nevrátil z voľna na opustenie ústavu.

	Odsúdený je povinný nahradiť aj náklady, ktoré vzniknú Policajnému zboru v súvislosti s tým, že nenastúpil v určenom termíne na výkon trestu, a preto musel byť orgánmi Policajného zboru predvedený do príslušného ústavu. Rozhodnutie o povinnosti nahradiť uvedené náklady sa ponechávajú v kompetencii riaditeľa ústavu a v prípade podania odvolania odsúdeným rozhoduje generálny riaditeľ zboru.

	K bodu 21

Z dôvodu, že doterajší obsah § 65 zákona sa navrhuje upraviť v iných ustanoveniach zákona, predmetné ustanovenie je potrebné vypustiť
	
K bodu 22

Ustanovuje sa vecná príslušnosť ústavov vydávajúcich rozhodnutie nahradiť škodu a stratu na majetku štátu v správe ústavu, zavinené náklady výkonu trestu  a zvýšené náklady výkonu trestu a náklady výkonu väzby.

	K bodu 23

	V prechodných ustanoveniach sa upravuje ako postupovať v oblasti priznávania sociálneho vreckového, náhrady spôsobenej škody a nákladov v súvislosti s výkonom disciplinárneho trestu celodenného umiestnenia do uzavretého oddelenia pred účinnosťou tohto zákona a po nadobudnutí účinnosti.

	K bodu 24

	Navrhovaná zmena je legislatívno-technického charakteru.

	K čl. II

	Navrhuje sa, aby zákon nadobudol účinnosť 1.marca 2002.