OREL proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 9. januára 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 67035/01 podanej proti Slovenskej republike 23. novembra 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Jaroslavom Orelom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou piatich občianskoprávnych konaní došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej podľa článku 8 Dohovoru namietal, že mu bolo znemožnené užívať byt, v ktorom žil so svojou bývalou manželkou, a že v tomto kontexte nebolo vyhovené jeho návrhu na vydanie predbežného opatrenia. Okrem toho sa podľa článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru a podľa článkov 8 a 14 Dohovoru sťažoval, že mu bolo zastavené vyplácanie sociálnych dávok.

Súd rozsudkom z 9. januára 2007 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o náhradu škody a následného exekučného konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Prvé konanie trvalo 5 rokov a 7 mesiacov, zatiaľ čo druhé konanie trvalo 8 rokov, obe na jednom stupni konania. Súd v súlade so svojou judikatúrou posudzoval dĺžku konania ako celok, ktorý v čase posudzovania sťažnosti Súdom predstavoval 13 rokov.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti Súd sa nestotožnil s predbežnou námietkou vlády, že vo vzťahu k namietanej dĺžke konania o náhradu škody bola sťažnosť podaná po uplynutí šesťmesačnej lehoty na podanie sťažnosti, a že vo vzťahu k namietanej dĺžke exekučného konania sťažovateľ nevyčerpal vnútroštátne prostriedky nápravy, konkrétne sťažnosť podľa článku 127 ústavy. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že vykonanie rozsudku ktorýmkoľvek súdom musí byť na účely článku 6 ods. 1 Dohovoru považované za integrálnu súčasť konania. Rozhodnutie o merite nároku sťažovateľa na náhradu škody nadobudlo právoplatnosť v roku 1997, kedy v Slovenskej republike neexistoval žiaden účinný prostriedok nápravy vo vzťahu k sťažnostiam na prieťahy v konaní. Sťažovateľov návrh na vykonanie rozsudku bol následne predmetom samostatného konania. Vzhľadom na to, že z informácií predložených Súdu nevyplývalo, že by sa sťažovateľ na základe sťažnosti podanej podľa článku 127 ústavy mohol pred ústavným súdom sťažovať na dĺžku konania o merite nároku a zároveň na dĺžku exekučného konania, predbežné námietky vlády zamietol. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd poznamenal, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Ďalej poznamenal, že exekučné konanie sa predĺžilo hlavne v dôsledku skutočnosti, že súdny exekútor nemohol zistiť žiaden majetok alebo príjem dlžníka. Napriek tomu, po preskúmaní predložených dokumentov a berúc do úvahy svoju judikatúru, dospel Súd k záveru, že dĺžka konania o sťažovateľovom nároku na náhradu škody vrátane následného exekučného konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  	

Sťažovateľ požadoval 73 000 eur z titulu majetkovej škody a 70 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu, a preto mu z tohto titulu priznal 4 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 530 eur za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred Súdom. Súd považoval za primerané priznať mu z tohto titulu celú požadovanú sumu. Zvyšok jeho nárokov zamietol. 

PAVLÍK proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 30. januára 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 74827/01 podanej proti Slovenskej republike 26. októbra 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Dušanom Pavlíkom. Sťažovateľ podľa článku 5 ods. 1 písm. c) Dohovoru namietal, že v súvislosti s pozbavením osobnej slobody nebol predvedený pred sudcu do 24 hodín po svojom zatknutí, že jeho väzba bola svojvoľná, a že jej predĺženie v období po 11. decembri 1999 sa nezakladalo na rozhodnutí súdu. Ďalej podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru namietal, že trestné konanie vedené voči nemu bolo nespravodlivé a jeho dĺžka bola neprimeraná. Napokon sa podľa článku 6 ods. 2 Dohovoru sťažoval, že bol v rozpore s právom na prezumpciu neviny prepustený zo služby v Policajnom zbore skôr, ako bolo trestné konanie, vedené proti nemu, skončené. Sťažovateľ sa dvakrát sťažoval na porušenie svojich práv na ústavnom súde na základe sťažnosti podanej podľa článku 127 ústavy. Prvá sťažnosť, týkajúca sa sťažovateľovho prepustenia z Policajného zboru, bola ústavným súdom odmietnutá ako podaná oneskorene. Druhú sťažnosť ústavný súd prijal iba v časti týkajúcej sa dĺžky trestného konania pred okresným súdom a jej zvyšnú časť odmietol. Následne ústavný súd konštatoval, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy. Primerané finančné zadosťučinenie však sťažovateľovi nepriznal z dôvodu, že samotné konštatovanie porušenia práva považoval vo svetle okolností prípadu za dostatočné uskutočnenie nápravy.

Rozsudkom z 30. januára 2007 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúcu sa neprimeranej dĺžky trestného konania vedeného pred okresným súdom a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka trestného konania, ktorú Súd posudzoval, predstavovala viac ako 2 roky a 9 mesiacov na jednom stupni konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti v časti týkajúcej sa porušenia článku 6 ods. 1 Dohovoru, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že vzhľadom na nález ústavného súdu sťažovateľ stratil status poškodenej osoby. V tejto súvislosti poznamenal, že ústavný súd síce rozhodol o porušení sťažovateľovho práva, no nepriznal mu žiadne primerané finančné zadosťučinenie s odôvodnením, že neodôvodnený prieťah sa v konaní vyskytol iba raz a bol relatívne bezvýznamný. Súd sa s týmto záverom ústavného súdu nestotožnil, pričom poukázal na celkovú dĺžku trestného konania a skutočnosť, že počas jeho časti bol sťažovateľ pozbavený slobody. Následne dospel k záveru, že sťažovateľa možno aj naďalej považovať za poškodenú osobu.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd poznamenal, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov a berúc do úvahy svoju judikatúru, mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby v prerokovávanom prípade dospel k odlišnému záveru. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 1 000 000 Sk ako spravodlivé zadosťučinenie za utrpenú škodu. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu a z tohto titulu mu priznal 2 400 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

NEŠŤÁK proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 27. februára 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 65559/01 podanej proti Slovenskej republike 20. decembra 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Filipom Nešťákom. Sťažovateľ sa podľa článku 5 ods. 1 písm. c) Dohovoru sťažoval, že jeho väzba bola nezákonná a svojvoľná. Ďalej sa podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru sťažoval na porušenie princípu rovnosti zbraní, vzhľadom na to, že rozhodnutia o jeho väzbe boli prijímané na neverejných zasadnutiach súdu, na ktorých sa ani on, ani jeho obhajca nemohli zúčastniť, hoci mohol byť na nich prítomný prokurátor. Sťažovateľ ďalej podľa článku 6 ods. 2 Dohovoru namietal, že bolo porušené jeho právo na prezumpciu neviny. Napokon sa sťažovateľ podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru sťažoval, že jeho právo na spravodlivé konanie pred nestranným súdom bolo porušené v konaní týkajúcom sa jeho väzby, ďalej v konaní o jeho námietke zaujatosti proti sudcom krajského súdu, ako aj v trestnom konaní, ktoré bolo voči nemu vedené.

Rozsudkom z 27. februára 2007 Súd vyhlásil za prijateľné sťažovateľove námietky podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru týkajúce sa konania, v ktorom sa sťažovateľ domáhal rozhodnutia o zákonnosti jeho väzby, ďalej námietky podľa článku 6 ods. 2 Dohovoru týkajúce sa porušenia sťažovateľovho práva na prezumpciu neviny a námietky podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúce sa porušenia práva na nestranný súd v trestnom konaní, vedenom voči nemu. Zároveň Súd vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti.
 
Vo vzťahu k podstate sťažnosti v časti týkajúcej sa porušenia článku 5 ods. 4 Dohovoru vláda priznala, že so zreteľom na platnú úpravu existujúcu v danom čase, sťažnosť nebola zjavne nepodložená. Súd podotkol, že o otázkach sťažovateľovej väzby súdy rozhodovali na neverejných zasadnutiach, na ktorých mal právo zúčastniť sa prokurátor, ktorý ho aj využil. Na druhej strane, sťažovateľ, ani jeho obhajca prítomní neboli a Trestný poriadok v znení platnom v danom čase im také právo ani nepriznával, čím došlo k porušeniu princípu rovnosti zbraní. V dôsledku toho dospel Súd k záveru, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru. Vo vzťahu k namietanému porušeniu článku 6 ods. 2 Dohovoru, Súd pripomenul, že k porušeniu prezumpcie neviny dôjde vtedy, ak pred zistením viny zákonným spôsobom štátne orgány svojimi rozhodnutiami alebo postojom naznačujú, že obvinený je vinný. Po preskúmaní napadnutého uznesenia krajského súdu Súd zistil, že obsahovalo vyjadrenie sťažovateľovej viny pred tým, ako bola zákonným spôsobom preukázaná. Zároveň poznamenal, že skutočnosť, že sťažovateľ bol v konečnom dôsledku uznaný vinným a odsúdený na trest odňatia slobody ho nemohla zbaviť jeho počiatočného práva na to, aby bol považovaný za nevinného, pokiaľ sa jeho vina nepreukázala zákonným spôsobom. Preto dospel k záveru, že došlo k porušeniu článku 6 ods. 2 Dohovoru. Vo vzťahu k spravodlivosti trestného konania podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru Súd poukázal na to, že v sťažovateľovom prípade senát krajského súdu ešte pred rozhodnutím o vine vo svojich rozhodnutiach vyslovil názory, ktoré naznačovali, že sťažovateľ spáchal trestný čin, pre ktorý bol súdený. Tieto vyjadrenia boli uvedené v rozhodnutí, ktoré nasledovalo po neverejnom zasadnutí, na ktorom sa zúčastnila prokuratúra, ale na ktorom sa nemohla zúčastniť obhajoba. Za daných okolností mal Súd za to, že vyjadrenia krajského súdu mohli vyvolať odôvodnenú a objektívne ospravedlniteľnú obavu o nestrannosti tohto súdu. Navyše v uvedenom prípade ten istý senát krajského súdu zamietol sťažovateľove odvolanie proti odsudzujúcemu rozsudku a proti jeho rozhodnutiu nebol prípustný žiaden ďalší opravný prostriedok. Na základe uvedených skutočností Súd dospel k záveru, že došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru v časti zaručujúcej právo na nestranný súd. 

Sťažovateľ požadoval 10 653 850 Sk z titulu majetkovej škody a 2 671 920 Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu, preto mu z tohto titulu priznal 6 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 24 057 Sk za náklady a výdavky vynaložené pred vnútroštátnymi súdmi a 48 256 Sk za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred Súdom. Súd považoval za primerané priznať sťažovateľovi sumu 1000 eur, pokrývajúcu všetky náklady. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

BERECOVÁ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 24. apríla 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 74400/01 podanej proti Slovenskej republike 21. júna 2001 slovenskou štátnou občiankou, pani Adrianou Berecovou. Sťažovateľka sa sťažovala na porušenie práva na rešpektovanie rodinného života podľa článku 8 Dohovoru v súvislosti s nariadením ústavnej výchovy jej detí. K zásahu do uvedeného práva malo dôjsť v dôsledku toho, že jej deti boli umiestnené do ústavnej výchovy na základe predbežných opatrení vydaných okresným úradom napriek tomu, že podľa článku 41 ods. 4 ústavy práva rodičov možno obmedziť a maloleté deti možno od rodičov odlúčiť proti vôli rodičov len rozhodnutím súdu.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti vláda pripustila, že došlo k porušeniu práva sťažovateľky podľa článku 8 Dohovoru na rešpektovanie jej súkromného života, pretože príslušný zákon účinný v danom čase nebol zlučiteľný s ústavou. Súd skonštatoval, že umiestnenie sťažovateľkiných detí do ústavnej výchovy na základe predbežných opatrení vydaných správnymi orgánmi predstavovalo zásah do práva sťažovateľky podľa článku 8 Dohovoru na rešpektovanie jej rodinného života. Ďalej uviedol, že príslušné ustanovenia zákona č. 94/1963 Zb. o rodine a zákona č. 195/1998 Z. z. o sociálnej pomoci, účinné v relevantnom čase, neumožnili sťažovateľke, aby predmetné rozhodnutia správnych orgánov preskúmal súd. Táto situácia bola v rozpore s článkom 41 ods. 4 ústavy, ktorý umožňoval odlúčiť maloleté deti od rodičov proti vôli rodičov len na základe rozhodnutia súdu a s článkom 152 ods. 4 ústavy, podľa ktorého výklad a uplatňovanie zákonom mal byť v súlade s ústavou. Predmetný zásah teda bol v rozpore s ústavou. V dôsledku toho Súd dospel k záveru, že zásah nebol „v súlade so zákonom“, tak ako to vyžaduje článok 8 ods. 2 Dohovoru a konštatoval, že došlo k porušeniu článku 8 Dohovoru.

Sťažovateľka požadovala 500 000 Sk z titulu utrpenej nemajetkovej ujmy. Vzhľadom na svoju prax a konkrétne okolnosti prípadu, Súd priznal sťažovateľke 2 500 eur. Sťažovateľka tiež požadovala 83 200 Sk z titulu nákladov a výdavkov, Súd jej v tomto ohľade priznal 1 500 eur. Zvyšok jej nárokov zamietol.

KONTROVÁ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 31. mája 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 7510/04 podanej proti Slovenskej republike 20. februára 2004 slovenskou štátnou občiankou, pani Danou Kontrovou. Sťažovateľka podľa článku 2 a 8 Dohovoru namietala, že polícia nepodnikla primerané kroky na ochranu životov jej detí a jej súkromného a rodinného života napriek tomu, že vedela o násilnom správaní jej zosnulého manžela a smrteľných hrozbách, ktoré napokon aj uskutočnil. Predovšetkým tvrdila, že napriek trestnému konaniu vedenému na vnútroštátnej úrovni a následnému odsúdeniu dotknutých policajtov, sa nemohla domôcť adekvátnej nápravy vo vzťahu k porušeniam svojich práv. Zároveň podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru namietala, že v dôsledku rozhodnutí ústavného súdu nezaoberať sa jej sťažnosťou, jej bol odopretý prístup k ústavnému súdu. Napokon podľa článku 13 Dohovoru tvrdila, že nemala možnosť na vnútroštátnej úrovni uplatniť si nárok z titulu nemajetkovej ujmy. Sťažovateľka sa dvakrát sťažovala na porušenie svojich práv aj na ústavnom súde na základe sťažnosti podanej podľa článku 127 ústavy. Prvú sťažnosť ústavný súd odmietol ako predčasne podanú s poukazom na to, že trestné konanie stále prebieha. Druhú ústavnú sťažnosť ústavný súd tiež odmietol, a to pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy, ako aj z dôvodu, že bola podaná po uplynutí zákonnej dvojmesačnej lehoty.

Rozsudkom z 31. mája 2007 Súd rozhodol, že nie je potrebné osobitne preskúmavať námietku podľa článku 8 Dohovoru, a to ani samostatne, ani v spojení s článkom 13 Dohovoru, ani námietku podľa článku 6 Dohovoru, vzhľadom na to, že sa obe zakladali na rovnakých skutkových okolnostiach ako námietka podľa článku 2 Dohovoru.

Vo vzťahu k prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s predbežnou námietkou vlády, že sťažovateľka sa mohla domôcť náhrady nemajetkovej ujmy vo vzťahu k svojím námietkam podľa článkov 2 a 8 Dohovoru prostredníctvom žaloby na ochranu osobnosti podľa § 11 a nasl. Občianskeho zákonníka. Vláda v tomto ohľade poukazovala na nové súdne rozhodnutia tvrdiac, že uvedená žaloba bola pre sťažovateľku dostupná v teórii aj v praxi. Súd však dospel k záveru, že neexistovala dostatočne ustálená judikatúra v podobných prípadoch, ako bol sťažovateľkin, ktorá by preukazovala, že možnosť získať náhradu vo vzťahu k nemajetkovej ujme využitím dotknutého prostriedku nápravy je v praxi dostatočne určitá a ponúka primerané šance na úspech, tak ako to vyžaduje príslušná judikatúra Súdu. V dôsledku uvedených skutočností Súd predbežnú námietku vlády zamietol. 

Pokiaľ ide o podstatu sťažnosti týkajúcu sa namietaného porušenia článku 2 Dohovoru, vláda so zreteľom na závery súdov v trestnom konaní, pripustila, že v súvislosti s nesplnením povinnosti vnútroštátnych orgánov uskutočniť primerané kroky na ochranu života sťažovateľkiných detí, došlo k porušeniu článku 2 Dohovoru. V tejto súvislosti Súd pripomenul, že pozitívny záväzok štátu vyplývajúci z článku 2 ods. 1 ukladá štátu nielen zdržať sa úmyselného a nezákonného pozbavenia života, ale tiež uskutočniť primerané kroky za účelom ochrany života osôb podliehajúcich jeho právomoci. Ďalej zdôraznil, že predpokladom vzniku pozitívnej povinnosti je zistenie, že štátne orgány v danom čase vedeli alebo mali vedieť o existencii skutočného a bezprostredného rizika hroziacemu životu konkrétnej fyzickej osoby z dôvodu trestnej činnosti tretej osoby a neprijali v rámci svojich právomocí opatrenia, ktoré by sa odôvodnene zdali byť primeranými na odvrátenie tohto nebezpečenstva. V tomto ohľade Súd poznamenal, že v prípade sťažovateľky polícia nezabezpečila splnenie povinností vyplývajúcich z príslušných ustanovení Trestného poriadku a služobných predpisov, ako napr. prijatie a riadne zaznamenanie sťažovateľkinho trestného oznámenia, začatie vyšetrovania trestnej veci a neodkladné začatie trestného konania proti sťažovateľkinmu manželovi, vykonanie riadneho záznamu tiesňového volania, upovedomenie nasledujúcej služby o situácii, a tiež prijatie opatrení v súvislosti s oznámením, že sťažovateľkin manžel má strelnú zbraň a vyhráža sa s ňou, čo bolo napokon dokázané aj v trestnom konaní. S poukazom na závery vnútroštátnych súdov Súd považoval za preukázané, že priamym následkom týchto pochybení bolo usmrtenie sťažovateľkiných detí jej manželom. V dôsledku toho Súd dospel k záveru, že došlo k porušeniu článku 2 Dohovoru. Vo vzťahu k namietanému porušeniu článku 13 Dohovoru Súd poznamenal, sťažovateľka mala mať možnosť domáhať sa náhrady za nemajetkovú ujmu, ktorú utrpela v súvislosti so smrťou svojich detí. Vzhľadom na záver Súdu uvedený v časti týkajúcej sa prijateľnosti sťažnosti o neúčinnosti žaloby na ochranu osobnosti vo vzťahu k možnosti domôcť sa náhrady za nemajetkovú ujmu na vnútroštátnej úrovni, Súd konštatoval, že došlo k porušeniu článku 13 Dohovoru v spojení s článkom 2 Dohovoru. 
	
	Sťažovateľka požadovala 400 000 eur z titulu náhrady nemajetkovej ujmy spôsobenej smrťou jej detí a 100 000 eur z titulu náhrady nemajetkovej ujmy súvisiacej s nepriaznivými účinkami na jej súkromný a rodinný život, ktoré z toho vyplynuli. Súd mal za to, že sťažovateľka určite utrpela nemajetkovú ujmu, preto jej z tohto titulu priznal 25 000 eur. Sťažovateľka ďalej požadovala 1 300 eur za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred ústavným súdom a 3 000 eur za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred Súdom. Súd považoval za primerané priznať jej z tohto titulu celú uplatnenú sumu. Zvyšok jej nárokov zamietol.

MACKO a KOZUBAĽ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 19. júna 2007

Prípad vznikol na základe dvoch sťažností č. 64054/00 a č. 64071/00 podaných proti Slovenskej republike 1. júna 2000 dvoma slovenskými štátnymi občanmi, pánom Viktorom Mackom a pánom Miroslavom Kozubaľom. Sťažovatelia sa podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru sťažovali, že došlo k porušeniu ich práva na prístup k súdu tým, že nemali možnosť, aby boli súdom preskúmané rozhodnutia vyšetrovateľa o poriadkovej pokute, ktorá im bola uložená v dôsledku odopretia svedeckej výpovede v trestnom konaní vedenom proti inej osobe. V tejto súvislosti sa zároveň podľa článku 13 Dohovoru sťažovali, že nemali v tomto ohľade k dispozícii účinný prostriedok nápravy. Zároveň podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru namietali, že bolo porušené ich právo neinkriminovať samých seba tým, že im boli uložené poriadkové pokuty v dôsledku odopretia svedeckej výpovede. Sťažovatelia tak urobili, aby sa vyhli začatiu trestného stíhania. Napriek tomu bolo proti nim neskôr začaté trestné stíhanie, avšak v inej veci, ako v tej, v ktorej odopreli svedeckú výpoveď. Toto trestné stíhanie bolo voči druhému sťažovateľovi neskôr zrušené uznesením prokuratúry ako nezákonné. Súd rozhodol o spojení oboch sťažností. 

Rozhodnutím o prijateľnosti sťažnosti z 5. januára 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú iba námietku podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru, týkajúcu sa práva sťažovateľov neinkriminovať samých seba, majúc za to, že táto časť sťažnosti vyvoláva závažné právne a skutkové otázky podľa Dohovoru, posúdenie ktorých si vyžaduje preskúmanie podstaty. Vo zvyšnej časti sťažnosti sa Súd stotožnil s argumentáciou vlády o neaplikovateľnosti článku 6 ods. 1 Dohovoru na konanie o uložení poriadkovej pokuty a zamietol námietky sťažovateľov týkajúce sa údajného porušenia práva na prístup k súdu a neexistencie účinného prostriedku nápravy v tomto ohľade. 

	Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa porušenia článku 6 ods. 1 Dohovoru v časti zaručujúcej právo neinkriminovať sám seba, Súd skúmal, či skutočnosť, že sťažovatelia odopreli vypovedať v konaní vedenom proti inej osobe mala vplyv na spravodlivosť trestného konania vedeného proti sťažovateľom. V tomto ohľade Súd pripomenul, že právo odoprieť výpoveď a právo neinkriminovať sám seba sú všeobecne rešpektované medzinárodné požiadavky, ktoré sú obsiahnuté v podstate pojmu spravodlivé konanie podľa článku 6 Dohovoru. Ďalej poznamenal, že právo neinkriminovať sám seba v prvom rade súvisí s rešpektovaním vôle obvinenej osoby odoprieť výpoveď. V predmetnom prípade sa preskúmavanie sťažnosti Súdom obmedzilo iba na konanie proti prvému sťažovateľovi, pretože od obvinení vznesených proti druhému sťažovateľovi bolo upustené a nič nenasvedčovalo, že by boli voči nemu v tejto súvislosti uplatnené nejaké donucovacie opatrenia. Pokiaľ ide o trestné konanie vedené proti prvému sťažovateľovi, nič nenasvedčovalo tomu, že orgány činné v trestnom konaní využili skutočnosť, že v priebehu vyšetrovania údajných trestných činov spáchaných inou osobou, odoprel prvý sťažovateľ vypovedať ako svedok spôsobom, ktorý by ho inkriminoval. Súd v konaní nezistil, že by odopretie prvého sťažovateľa vypovedať v konaní, v ktorom mu bola uložená poriadková pokuta malo nejaký vplyv na spravodlivosť trestného konania vedeného proti nemu. V dôsledku toho Súd dospel k záveru, že nedošlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

KANALA proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 10. júla 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 57239/00 podanej proti Slovenskej republike 6. marca 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Ivanom Kanalom. Sťažovateľ bol vlastníkom nehnuteľnosti, ktorú získal v roku 1991 na dražbe, v rámci privatizácie štátneho majetku. Predmetnú nehnuteľnosť sťažovateľ získal za 560 000 Kčs, pričom na zaplatenie kúpnej ceny si vzal úver. Banka, ktorá sťažovateľovi poskytla úver, iniciovala neskôr voči nemu súdne konanie a následne aj exekučné konanie z dôvodu, že ho riadne nesplácal. Do exekučného konania sa následne so svojimi pohľadávkami prihlásili aj iní veritelia. Súdny exekútor sa rozhodol vykonať exekúciu predajom podielu sťažovateľa na uvedenej nehnuteľnosti a za tým účelom vyhlásil dražbu. Úradná cena nehnuteľnosti bola znaleckým posudkom určená na 439 280 Sk, pričom vyvolávacia cena na dražbe bola stanovená na polovicu úradnej ceny z celej nehnuteľnosti. Spoluvlastník nehnuteľnosti si uplatnil predkupné právo a zložil u súdneho exekútora sumu zodpovedajúcu vyvolávacej cene, v dôsledku čoho získal podiel sťažovateľa za predkupnú cenu. Po tom, ako súdny exekútor informoval sťažovateľa, že nehnuteľný majetok sa nebude predávať na dražbe, sťažovateľ podal voči exekúcii námietky a namietal tiež zaujatosť súdneho exekútora a sudcov. Vnútroštátne súdy jeho námietkam nevyhoveli a okresný súd v roku 1998 potvrdil nadobudnutie podielu sťažovateľa spoluvlastníkom nehnuteľnosti. Vo svetle uvedených skutkových okolností sťažovateľ namietal, že postupom súdneho exekútora a okresného súdu došlo k porušeniu jeho práva na spravodlivé súdne konanie zaručeného článkom 6 ods. 1 Dohovoru. Okrem toho namietal, že spôsobom, akým bol vymáhaný jeho dlh, došlo k porušeniu jeho majetkových práv podľa článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru. Podľa toho istého ustanovenia tiež namietal, že jeho majetok bol bez dostatočného odôvodnenia predaný za cenu podstatne nižšiu, ako bola jeho trhová hodnota.

Rozhodnutím o prijateľnosti sťažnosti zo 7. februára 2006 Súd zamietol námietku sťažovateľa podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúcu sa nespravodlivosti exekučného konania ako zjavne nepodloženú. V tomto ohľade sa Súd stotožnil s argumentáciou vlády, že neexistujú skutočnosti, ktoré by spochybňovali nestrannosť konajúceho sudcu. Rovnako ako zjavne nepodložené zamietol námietky týkajúce sa postupu súdneho exekútora. Námietky sťažovateľa týkajúce sa porušenia článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru Súd vyhlásil za prijateľné.

Pokiaľ ide o podstatu sťažnosti týkajúcu sa namietaného porušenia článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru, Súd uviedol, že v zmysle tohto ustanovenia sa vyžaduje, aby pozbavenie majetku spĺňalo princíp zákonnosti, bolo vo verejnom záujme a aby sledovalo legitímny cieľ prostriedkami rozumne primeranými cieľu, ktorý má byť dosiahnutý. Predovšetkým musí byť dosiahnutá „spravodlivá rovnováha“ medzi požiadavkami verejného alebo všeobecného záujmu spoločnosti a požiadavkami ochrany základných práv jednotlivcov. Súd v tejto súvislosti poznamenal, že namietaný zásah bol vykonaný v súlade s Exekučným poriadkom a jeho účelom bol výkon súdnych rozhodnutí nariaďujúcich sťažovateľovi zaplatiť veriteľovi dlhované sumy. Ďalej uviedol, že tento zásah sledoval cieľ zabezpečenia právnej istoty prostredníctvom výkonu súdnych rozhodnutí, čo bolo bezpochyby vo verejnom záujme. Okrem toho uviedol, že nemôže špekulovať nad tým, za akú cenu by bol majetok na dražbe predaný, ak by spoluvlastník nevyužil svoje predkupné právo. Súd však dospel k záveru, že vnútroštátne orgány tým, že umožnili spoluvlastníkovi nadobudnúť sťažovateľov podiel na nehnuteľnosti za cenu, ktorá bola nižšia ako jej trhová hodnota, zbavili sťažovateľa primeranej šance, aby bol majetok predaný za jeho skutočnú cenu, a aby došlo k vyrovnaniu jeho dlhov vo väčšom rozsahu. V tomto ohľade poznamenal, že neexistoval verejný záujem, ktorý by odôvodňoval takú finančné výhodnú transakciu, akú v danom čase bez ohľadu na skutočnú hodnotu majetku a bez zohľadnenia legitímnych záujmov sťažovateľa a veriteľa dovoľovalo vnútroštátne právo. Súd bol toho názoru, že dosiahnutie spravodlivej rovnováhy medzi protichodnými záujmami vyžadovalo, aby bola sťažovateľovi daná možnosť predať majetok za cenu zodpovedajúcu jeho trhovej hodnote. To mohlo byť dosiahnuté napríklad aj tým, že by bola spoluvlastníkovi priznaná možnosť uplatniť svoje predkupné právo až po uskutočnení dražby. Vo svetle uvedených okolností Súd nebol presvedčený o tom, že v exekučnom konaní bola dosiahnutá „spravodlivá rovnováha“ medzi požiadavkami verejného záujmu a požiadavkami ochrany práv sťažovateľa. V dôsledku toho Súd konštatoval, že došlo k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 1 422 497 Sk z titulu majetkovej škody a 5 000 000 Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Okrem toho požadoval 184 728 Sk, ktoré mu vznikli v súvislosti s právnym zastúpením. Súd odročil rozhodnutie o sťažovateľových nárokoch, pretože za konkrétnych okolností prípadu dospel k záveru, že otázka aplikácie článku 41 nebola pripravená na rozhodnutie. 

KUČERA proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok zo 17. júla 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 48666/99 podanej proti Slovenskej republike 3. septembra 1998 slovenským štátnym občanom, pánom Pavlom Kučerom. Sťažovateľ podľa článku 5 ods. 1 písm. c) Dohovoru namietal, že jeho väzba bola nezákonná, pretože sudca, rozhodujúci o jej predĺžení, nebol oprávnený konať vo veci. Ďalej podľa článku 5 ods. 3 Dohovoru tvrdil, že jeho väzba bola neprimerane dlhá. Okrem toho podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru namietal, že o jeho žiadostiach o prepustenie z väzby nebolo rozhodnuté urýchlene. Sťažovateľ sa napokon sťažoval podľa článku 8 Dohovoru, že polícia vstúpila do jeho bytu nezákonne, a že mu počas jeho držania vo väzbe nebolo umožnené stretávať sa so svojou manželkou. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa namietaného porušenia článku 5 ods. 1 Dohovoru sa Súd stotožnil s argumentáciou vlády, že v konaní o návrhu prokurátora na predĺženie sťažovateľovej väzby sa nevyskytol žiaden náznak nezákonnosti alebo svojvoľnosti v spôsobe, akým o ňom rozhodol okresný súd. V dôsledku toho Súd konštatoval, že nedošlo k porušeniu článku 5 ods. 1 písm. c) Dohovoru. Pokiaľ ide o namietané porušenie článku 5 ods. 3 Dohovoru Súd poznamenal, že väzba sťažovateľa trvala 2 roky. Súd uznal, že existenciu všeobecného ohrozenia, ktoré vyplýva z organizovaného charakteru trestnej činnosti pripisovanej sťažovateľovi, bolo možné akceptovať ako dôvod pre jeho držanie vo väzbe po určitý čas. Ďalej však podotkol, že konanie sa značne predĺžilo v dôsledku toho, že bolo potrebné viesť ďalšie vyšetrovanie vo vzťahu k trestným činom, s ktorými nemal sťažovateľ nič spoločné, a u ktorých požiadal o vylúčenie obvinení proti nemu. Hoci bola sťažovateľovi spolu s inými obvinenými lehota väzby predĺžená, v uznesení o jej predĺžení sa neuvádzali žiadne osobitné dôvody pre ďalšie držanie sťažovateľa vo väzbe. S ohľadom na všetky predložené dokumenty Súd nedospel k presvedčeniu, že by počas celého obdobia trvania sťažovateľovej väzby existovali presvedčivé dôvody na to, aby obava, že by sťažovateľ mohol ovplyvňovať svedkov alebo inak mariť objasňovanie skutočností závažných pre trestné stíhanie prevážila nad jeho právom byť súdený v primeranej lehote alebo byť prepustený počas konania. Súd vo svetle uvedených skutočností dospel k záveru, že dôvody, o ktoré sa vnútroštátne súdy opierali, neboli relevantné a dostatočné na to, aby odôvodnili celkovú dĺžku sťažovateľovej väzby. V dôsledku toho Súd konštatoval, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 3 Dohovoru. Vo vzťahu k namietanému porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru v súvislosti s tým, že o jednotlivých žiadostiach sťažovateľa o prepustenie z väzby nebolo rozhodnuté urýchlene, Súd poznamenal, že rozhodovanie o žiadostiach trvalo v prvom prípade 2 mesiace a 7 dní (z toho konanie o rozhodnutí okresného súdu trvalo vyše mesiac a pol), v druhom prípade 2 mesiace a 25 dní (pričom rozhodnutie krajského súdu bolo vydané až 3 mesiace po tom, čo bolo prijaté) a v treťom prípade 2 mesiace a 17 dní (z toho konanie na krajskom súde trvalo 1 mesiac a 22 dní). Berúc do úvahy vyššie uvedené obdobia, dospel Súd k záveru, že dotknuté súdy porušili požiadavku urýchleného rozhodovania stanovenú v článku 5 ods. 4 Dohovoru. Súd predovšetkým nenašiel žiadne ospravedlnenie pre dĺžku rozhodovania o sťažovateľových sťažnostiach proti príslušným rozhodnutiam okresného súdu. V tomto ohľade poukázal aj na čas, ktorý zabralo doručovanie rozhodnutí. Vo svetle uvedených okolností dospel Súd k záveru, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru. Pokiaľ ide o namietané porušenie článku 8 Dohovoru týkajúceho sa vstupu polície do bytu sťažovateľa, Súd uviedol, že vzhľadom na rozpory vo výpovediach zainteresovaných osôb a neexistenciu nezávislých svedkov nebolo možné ustáliť, či polícia vstúpila do sťažovateľovho bytu s jeho súhlasom alebo nie. Súd dospel k názoru, že sťažovateľ mal iba minimálnu možnosť nepustiť policajtov do bytu s poukazom na skutočnosť, že policajti prišli do bytu sťažovateľa na úsvite, mali na hlavách kukly a otvorene mierili naňho samopalmi. Súd nepripustil, že by akýkoľvek súhlas zo strany sťažovateľa mohol byť za daných okolností  dobrovoľný a dospel k záveru, že došlo k zásahu do sťažovateľovho práva na rešpektovanie obydlia. Pri skúmaní otázky nevyhnutnosti zásahu v demokratickej spoločnosti a primeranosti prijatého opatrenia, Súd poznamenal, že polícia prišla k sťažovateľovi za účelom doručenia uznesenia o vznesení obvinenia a jeho predvedenia na výsluch, a teda nič nenasvedčovalo tomu, že by si splnenie danej úlohy vyžadovalo vstup polície do bytu. Vo svetle uvedených skutočností dospel Súd k záveru, že v dôsledku vstupu polície do sťažovateľovho bytu došlo k porušeniu článku 8 Dohovoru. Pokiaľ ide o namietané porušenie článku 8 Dohovoru v časti týkajúcej sa znemožnenia sťažovateľovi stretávať sa so svojou manželkou, Súd pripomenul, že väzba v sebe zahŕňa obmedzenie súkromného a rodinného života danej osoby a akékoľvek obmedzenie v tomto smere musí byť aplikované „v súlade so zákonom“, musí sledovať jeden alebo viacero legitímnych cieľov uvedených v odseku 2 článku 8 Dohovoru a musí byť navyše tiež „nevyhnutné v demokratickej spoločnosti“. Súd následne dospel k záveru, že zásah bol vykonaný „v súlade so zákonom“, ale nebolo ho možné považovať za „nevyhnutný v demokratickej spoločnosti“. Podľa Súdu neexistoval náznak toho, že by došlo k ohrozeniu prebiehajúceho vyšetrovania trestnej veci, ak by bolo sťažovateľovi povolené stretávať sa so svojou manželkou a ak by boli súčasne pri návštevách uplatnené osobitné opatrenia napríklad v podobe dohľadu úradnej osoby. Vo svetle uvedených skutočností, dospel Súd k záveru, že došlo k porušeniu článku 8 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 954 489 Sk ako náhradu za stratu na zárobku z titulu majetkovej škody a 8 miliónov Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Pokiaľ ide o náhradu majetkovej škody Súd poznamenal, že sťažovateľovi bolo v tomto ohľade poskytnuté na vnútroštátnej úrovni odškodnenie, preto tento nárok sťažovateľa zamietol. Na druhej strane dospel k záveru, že sťažovateľ určite utrpel nemajetkovú ujmu, preto mu priznal z tohto titulu 6 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 438 960 Sk ako náhradu nákladov a výdavkov. Berúc do úvahy odškodnenie, ktoré sťažovateľ získal na vnútroštátnej úrovni a predložené dokumenty, Súd priznal sťažovateľovi 300 eur.

CABALA proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok zo 6. septembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 8607/02 podanej proti Slovenskej republike 5. februára 2002 slovenským štátnym občanom, pánom Petrom Cabalom. Sťažovateľ podľa článku 5 ods. 1 písm. c) Dohovoru namietal, že jeho väzba bola nezákonná, neodôvodnená a svojvoľná. Ďalej podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru namietal, že viacero rozhodnutí týkajúcich sa jeho väzby bolo prijatých v čase, kedy nemal právne zastupovanie, napriek tomu, že bolo zo zákona povinné, a že konanie o jeho žiadostiach o prepustenie z väzby nebolo „spravodlivé“ a „urýchlené“. Okrem toho podľa článku 6 Dohovoru namietal, že konanie, ktoré bolo proti nemu vedené, nespĺňalo záruky spravodlivého konania v primeranej lehote, a že jeho právo na prezumpciu neviny bolo porušené znením dvoch uznesení najvyššieho súdu. Napokon sa v súvislosti s trestným konaním vedeným proti nemu sťažoval aj na porušenie článkov 10, 13 a 14 Dohovoru. Sťažovateľ sa sťažoval na dĺžku trestného konania pred okresným súdom aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd však odmietol sťažnosť ako zjavne neopodstatnenú.

Rozsudkom zo 6. septembra 2007 Súd vyhlásil za prijateľné námietky sťažovateľa podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru, že konanie o jeho žiadostiach o prepustenie z väzby zo 6. a 20. júla 2001 nebolo „spravodlivé“ a „urýchlené“ a námietky podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúce sa neprimeranej dĺžky trestného konania. Zvyšok sťažnosti Súd vyhlásil za neprijateľný. V čase posudzovania sťažnosti Súdom trestné konanie trvalo 7 rokov a 10 mesiacov. Počas tohto obdobia prebehlo prípravné konanie a vec bola v štádiu konania pred súdom prvého stupňa. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa stotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľ mohol po 1. januári 2002 vo vzťahu k zákonnosti a dĺžke svojej väzby a konania o nej v období po uvedenom dátume, podať na ústavný súd sťažnosť podľa článku 127 ústavy. Súd však v tomto ohľade nezistil, že by tak sťažovateľ urobil. Súd sa ďalej stotožnil s argumentáciou vlády, že sťažnosť bola vo vzťahu k niektorým rozhodnutiam o väzbe a konaniam, ktoré im predchádzali, podaná po uplynutí šesťmesačnej lehoty na podanie sťažnosti.
 
Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa namietaného porušenia článku 5 ods. 4 Dohovoru, Súd po preskúmaní odôvodnení vnútroštátnych súdov uviedol, že konania o sťažovateľových žiadostiach o prepustenie z väzby prebiehali na neverejných zasadnutiach súdu, ktorých sa sťažovateľ podľa platnej právnej úpravy v danom čase nemohol zúčastniť, hoci prokurátor toto právo mal a napokon aj využil, čím došlo k porušeniu princípu rovnosti zbraní. V dôsledku toho Súd konštatoval, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru. Pri hodnotení „urýchlenosti“ rozhodovania Súd poznamenal, že posudzované obdobie trvalo najmenej 88 dní. Ďalej uznal, že konanie bolo predĺžené tým, že sťažovateľ nepredložil svoju žiadosť o prepustenie z väzby na príslušný súd a tiež jeho celkovým postupom v rámci konania. Súd ale poznamenal, že ďalšie prieťahy vznikli kvôli procesnému pochybeniu okresného súdu, keď okresný súd nezabezpečil doručenie svojho uznesenia sťažovateľovmu novému obhajcovi, ktorý mu bol ustanovený. Vo svetle uvedených okolností  dospel Súd k záveru, že rozhodovanie o sťažovateľových žiadostiach o prepustenie z väzby nebolo „urýchlené“. Súd preto dospel k záveru, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru. Vo vzťahu k namietanému porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúceho sa neprimeranej dĺžky Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby dospel v prerokovávanom prípade k odlišnému záveru. Hoci Súd poznamenal, že sťažovateľ svojím správaním prispel do určitej miery k dĺžke konania, následne dospel k záveru, že celková dĺžka trestného konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažovateľ požadoval 1 700 000 Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd dospel k záveru, že sťažovateľ musel utrpieť určitú nemajetkovú ujmu, preto mu v tomto ohľade priznal 6 000 eur. Z titulu nákladov a výdavkov si sťažovateľ žiaden nárok neuplatnil. Zvyšok jeho nárokov Súd zamietol.

HARIS proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok zo 6. septembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 14893/02 podanej proti Slovenskej republike 15. marca 2002 maďarským štátnym občanom, pánom Sándorom Harisom. Sťažovateľ podľa článku 5 ods. 1 písm. c) Dohovoru namietal, že jeho väzba bola svojvoľná a príliš dlhá. Ďalej podľa článku 5 ods. 3 Dohovoru namietal, že nebol súdený v primeranej lehote. Okrem toho sa podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru sťažoval, že zákonnosť jeho väzby nebola preskúmavaná náležite a „urýchlene“. Sťažovateľ tiež namietal, že trestné konanie v jeho veci nespĺňalo záruky článku 6 Dohovoru. Vzhľadom na štátne občianstvo sťažovateľa, Súd umožnil vláde Maďarskej republiky intervenovať v uvedenom prípade, tá však svoje právo nevyužila. 

Rozsudkom zo 6. septembra 2007 Súd vyhlásil za prijateľnú námietku podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru vo vzťahu k „urýchlenosti“ rozhodovania o sťažovateľovej žiadosti  o prepustenie z väzby z 20. februára 2001 a zvyšok sťažnosti za neprijateľný.

Vo vzťahu k prijateľnosti sťažnosti sa Súd stotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľ mohol po 1. januári 2002 vo vzťahu k zákonnosti svojej väzby po uvedenom dátume a vo vzťahu k dĺžke svojej väzby, ako aj vo vzťahu k námietkam podľa článku 6 Dohovoru, podať sťažnosť podľa článku 127 ústavy na ústavný súd. Súd však v tomto ohľade nezistil, že by tak sťažovateľ urobil. Súd ďalej uznal tvrdenie vlády, že námietky sťažovateľa týkajúce sa jeho vzatia do väzby a niektorých ďalších rozhodnutí vo vzťahu k väzbe boli predložené po uplynutí šesťmesačnej lehoty na podanie sťažnosti a zamietol ich ako oneskorene podané. Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti v časti týkajúcej sa dôvodnosti a zákonnosti väzby podľa článku 5 ods. 1 Dohovoru písm. c) pred 1. januárom 2002, Súd sa stotožnil s argumentáciou vlády, že v tomto období existovalo proti sťažovateľovi dôvodné podozrenie zo spáchania obzvlášť závažného trestného činu a dôvodná obava, že by mohol ujsť a vyhýbať sa spravodlivosti, ktorú vnútroštátne súdy odôvodňovali skutočnosťou, že sťažovateľ bol cudzím štátnym občanom. Hoci Súd poukázal na stručnosť odôvodnení vnútroštátnych súdov, dospel k záveru, že ich rozhodnutia nemožno považovať za svojvoľné. Vo svetle uvedených skutočností Súd prevažnú časť sťažnosti zamietol a prijal na ďalšie konanie iba v časti týkajúcej sa namietaného porušenia článku 5 ods. 4 Dohovoru v súvislosti s rozhodovaním o žiadosti o prepustenie z väzby podanej 20. februára 2001, keďže vo vzťahu k tejto námietke sťažovateľ v danom čase nemal k dispozícii sťažnosť podľa článku 127 ústavy. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa namietaného porušenia článku 5 ods. 4 Dohovoru v súvislosti s rozhodovaním o žiadosti o prepustenie z väzby z 20. februára 2001, Súd poznamenal, že žiadosť o prepustenie z väzby bola podaná na nepríslušný súd, čo bolo možné pričítať na vrub sťažovateľa. Napriek tomu nepríslušný súd neprijal žiadne opatrenia, aby ju postúpil príslušnému súdu. Potom, ako bola žiadosť sťažovateľa o prepustenie z väzby na novo podaná, konanie o nej trvalo 8 mesiacov na dvoch stupňoch. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že prvostupňové rozhodnutie o žiadosti o prepustenie z väzby bolo na základe podanej sťažnosti zrušené odvolacím súdom z dôvodu závažných procesných vád a až do rozhodnutia o nej sťažovateľ nemohol podať novú žiadosť. Vo svetle uvedených zistení Súd dospel k záveru, že v konaní o predmetnej žiadosti o prepustenie z väzby vnútroštátne súdy nepostupovali „urýchlene“, v dôsledku čoho došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru.

Súd v tomto prípade nepriznal sťažovateľovi žiadne spravodlivé zadosťučinenie vzhľadom na to, že si v tomto ohľade žiaden nárok neuplatnil.

KOMANICKÝ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE (č. 2)
rozsudok z 2. októbra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 56161/00 podanej proti Slovenskej republike 17. augusta 1999, slovenským štátnym občanom pánom Ioanom Kornelijom Komanickým. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou 12 občianskoprávnych konaní došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej tvrdil, že z dôvodu neprimeranej dĺžky jedného z konaní došlo k porušeniu jeho práv vyplývajúcich z článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru. Sťažovateľ okrem toho namietal, že nemal vo vzťahu k namietanému porušeniu článku 6 Dohovoru a článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru žiaden účinný prostriedok nápravy. 

Rozsudkom z 2. októbra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť za prijateľnú v časti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe z roku 1991 a neprimeranej dĺžky konania o dovolaní z roku 1996. Rovnako vyhlásil za prijateľnú námietku podľa článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru a námietku podľa článku 13 Dohovoru, týkajúcu sa neexistencie účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k neprimeranej dĺžke konania o dovolaní z roku 1996. Zvyšok sťažnosti Súd vyhlásil za neprijateľný. Konanie o žalobe z roku 1991 trvalo v čase posudzovania sťažnosti Súdom viac ako 15 rokov a 3 mesiace na troch stupňoch konania. Konanie o dovolaní trvalo viac ako 3 roky a 10 mesiacov. Dĺžkou konania o žalobe z roku 1991 sa zaoberal aj ústavný súd na základe sťažnosti podanej podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy, primerané finančné zadosťučinenie však sťažovateľovi nepriznal s odôvodnením, že sťažovateľ prispel k celkovej dĺžke konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe z roku 1991, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľ stratil status poškodenej osoby z dôvodu, že ústavný súd výslovne priznal porušenie jeho práva. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že okrem konštatovania porušenia práva ústavný súd nepriznal sťažovateľovi žiadne primerané finančné zadosťučinenie, teda mu neposkytol nápravu kompenzačného charakteru. Súd tiež poznamenal, že od vyhlásenia nálezu ústavného súdu konanie stále prebieha pred prvostupňovým súdom, a teda možno pochybovať aj o uplatnení preventívneho účinku nálezu. Za daných okolností, s poukazom na celkovú dĺžku konania, dospel Súd k záveru, že nápravu poskytnutú sťažovateľovi zo strany ústavného súdu nemožno považovať za dostatočnú, a teda sťažovateľa možno aj naďalej považovať za poškodenú osobu. Vo vzťahu k prijateľnosti sťažnosti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania o dovolaní Súd poznamenal, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti na neprimeranú dĺžku konania o žalobe z roku 1991 a konania o dovolaní Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených dokumentov uviedol, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby v prerokovávanom prípade dospel k odlišnému záveru. Berúc do úvahy svoju judikatúru v podobných veciach a napriek tomu, že sťažovateľ prispel k dĺžke dotknutých konaní, Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka oboch konaní bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. V súvislosti s konaním o dovolaní Súd zároveň konštatoval porušenie článku 13 Dohovoru z dôvodu, že sťažovateľ nemal k dispozícii prostriedok nápravy podľa vnútroštátneho práva, prostredníctvom ktorého by mohol dosiahnuť rozhodnutie o svojom práve na prerokovanie veci v primeranej lehote. Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa namietaného porušenia článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru Súd dospel k záveru, že vzhľadom na zistenie o porušení sťažovateľovho práva na prerokovanie veci v primeranej lehote v konaní o žalobe z roku 1991 nebolo potrebné samostatne preskúmavať podstatu námietky týkajúcu sa porušenia sťažovateľových práv podľa článku 1 Protokolu č. 1 v dôsledku neprimeranej dĺžky tohto konania.

Sťažovateľ požadoval 350 000 Sk a akúkoľvek ďalšiu sumu, ktorú by Súd považoval za primeranú z titulu majetkovej škody. Taktiež požadoval 1 euro ako spravodlivé zadosťučinenie v súvislosti s konaním o žalobe z roku 1998 a 150 000 Sk v súvislosti s každým zo zvyšných občianskoprávnych konaní z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane bol toho názoru, že sťažovateľ určite utrpel nejakú nemajetkovú ujmu, preto mu priznal z tohto titulu 8 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 9 904 Sk a ďalšiu čiastku, ktorú bližšie nešpecifikoval, za poštovné a rôzne administratívne a právne výdavky. Súd mu v tomto ohľade priznal 280 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

JUDT proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 9. októbra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 70985/01 podanej proti Slovenskej republike 12. apríla 2001 a 24. februára 2003 slovenskými štátnymi občanmi, pánom Jánom Judtom a pánom Miroslavom Judtom. Sťažovatelia sa sťažovali, že neprimeranou dĺžkou konania o rozvod, zverenie maloletého dieťaťa do výchovy a opatery jedného z rodičov a o výživné došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej podľa toho istého článku namietali, že okresný súd nebol nestranný, a že prijaté rozhodnutia boli svojvoľné. Sťažovatelia taktiež namietali porušenia článkov 1, 8, 12, 13 a 17 Dohovoru a článku 5 Protokolu č. 7 k Dohovoru. Vyššie uvedenými námietkami sťažovateľov sa zaoberal aj ústavný súd na základe dvoch sťažností podaných podľa článku 127 ústavy. Pokiaľ ide o námietku týkajúcu sa dĺžky konania, ústavný súd v konaní o prvej sťažnosti nálezom rozhodol, že okresný súd porušil právo sťažovateľov na prerokovanie veci v primeranej lehote podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru v časti konania o výživné a priznal každému zo sťažovateľov primerané finančné zadosťučinenie vo výške 15 000 Sk a náhradu trov právneho zastúpenia. Zvyšnú časť sťažnosti podľa článku 127 ústavy, týkajúcu sa dĺžky konania o rozvod a zverenie maloletého dieťaťa do výchovy a opatery jedného z rodičov, ústavný súd odmietol z dôvodu, že nebola podaná v dvojmesačnej lehote stanovenej zákonom o ústavnom súde. Pokiaľ ide o námietky týkajúce sa údajného porušenia článku 6 ods. 1 Dohovoru v časti zaručujúcej spravodlivosť konania, ako aj článkov 1, 8, 13, 14 a 17 Dohovoru a článku 5 Protokolu č. 7 k Dohovoru, ktoré sťažovatelia vzniesli prostredníctvom druhej sťažnosti podľa článku 127 ústavy, ústavný súd nezistil žiadne náznaky porušenia práv sťažovateľov a z tohto dôvodu túto sťažnosť odmietol.

Rozsudkom z 9. októbra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania za prijateľnú a zvyšok sťažnosti za neprijateľný. Konanie o predmetnej žalobe trvalo viac ako 5 rokov a 6 mesiacov na dvoch stupňoch konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti v časti konania o výživné Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovatelia stratili status poškodenej osoby z dôvodu, že ústavný súd im poskytol primerané finančné zadosťučinenie. V tejto súvislosti poznamenal, že uvedená čiastka predstavuje len približne 11 % z toho, čo by Súd priznal sťažovateľom v súlade so svojou judikatúrou. Vzhľadom na nízku sumu priznaného primeraného finančného zadosťučinenia dospel Súd k záveru, že odškodnenie, ktoré bolo sťažovateľom poskytnuté na vnútroštátnej úrovni, bolo nedostatočné.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti na dĺžku konania Súd najskôr s odkazom na svoju judikatúru vyslovil, že išlo o konanie, ktoré si z hľadiska predmetu sporu vyžadovalo osobitnú starostlivosť zo strany štátu. Ďalej podotkol, že vec nebola obzvlášť zložitá napriek tomu, že za účelom zistenia pomerov dotknutých osôb bolo potrebné vyhotoviť znalecké posudky. Okrem toho poznamenal, že účastníci konania svojím správaním prispeli v určitej miere k dĺžke konania. Po preskúmaní postupu vnútroštátnych súdov Súd uviedol, že v časti konania o rozvod a zverenie maloletého dieťaťa do výchovy a opatery jedného z rodičov nezistil žiadne neodôvodnené prieťahy. V časti konania o výživné však Súd zistil neodôvodnený prieťah v trvaní 9 mesiacov, v dôsledku čoho konštatoval, že v tejto časti konania došlo k porušeniu práva sťažovateľov podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru na prerokovanie veci v primeranej lehote. 
	
Každý zo sťažovateľov požadoval 7 200 eur z titulu nemajetkovej ujmy, Súd priznal každému z nich v tomto ohľade 1000 eur. Sťažovatelia tiež požadovali 30 eur za poštovné výdavky vynaložené v konaní pred ústavným súdom a pred Súdom. Súd im z tohto titulu priznal celú uplatnenú sumu. Zvyšok ich nárokov zamietol.

STANKOVÁ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 9. októbra 2007 

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 7205/02 podanej proti Slovenskej republike 4. januára 2002 slovenskou štátnou občiankou, pani Milotou Stankovou. Sťažovateľka sa sťažovala na porušenie jej práva na rešpektovanie súkromného a rodinného života a obydlia zaručeného článkom 8 Dohovoru. K zásahu do jej práva malo dôjsť tým, že súdy jej nariadili vysťahovať sa z bytu, patriacemu mestu Poprad, v ktorom žila so svojimi deťmi po smrti svojho otca. Nasťahovala sa doň potom, čo opustila trojizbový družstevný byt, ku ktorému mali s manželom spoločné nájomné právo. Po rozvode a smrti svojho otca sa nemohla do bytu vrátiť, pretože ho medzitým jej manžel vymenil za jednoizbový byt v Kežmarku, ku ktorému zdedil členský podiel v bytovom družstve a právo užívať tento byt sťažovateľkin syn. Po smrti sťažovateľkinho otca však na ňu neprešlo právo užívať byt a ostala v ňom bývať bez právneho titulu. Keďže odmietla opustiť byt, mesto Poprad podalo návrh na vypratanie bytu. Po skončení súdneho konania bola sťažovateľka následne súdnym exekútorom vysťahovaná spolu s jej maloletou dcérou bez toho, aby jej bola poskytnutá bytová náhrada. Spolu s maloletou dcérou sa nasťahovala do jednoizbového bytu k synovi. Byt v Poprade bol pridelený inej osobe a sťažovateľku zaradilo mesto Poprad na základe jej žiadosti na zoznam čakateľov na byt. Sťažovateľka v tomto ohľade ďalej namietala, že v rozpore s článkom 13 Dohovoru nemala k dispozícii žiaden účinný prostriedok nápravy vo vzťahu k namietanému porušeniu práva podľa článku 8 Dohovoru. Zároveň namietala, že v rozpore s článkom 14 Dohovoru bol byt, z ktorého bola povinná sa vysťahovať, pridelený inej osobe, ktorá sa nachádzala v menej naliehavej situácii. Dňa 29. decembra 1998 sťažovateľka podala Súdu sťažnosť, v ktorej sa sťažovala podľa článku 6 ods. 1 a článku 8 Dohovoru na rozhodnutia vnútroštátnych súdov, ktoré viedli k jej vysťahovaniu z bytu. Súd túto sťažnosť zamietol ako predčasnú, pretože súvislosti s povinnosťou vysťahovať sa z bytu sťažovateľka podala na ústavný súd podnet podľa článku 130 ods. 3 ústavy. Ústavný súd v náleze zistil, že dôsledky rozhodnutí vnútroštátnych súdov, nariaďujúceho sťažovateľke vypratať byt bez toho, aby jej bola zabezpečená bytová náhrada, boli nezlučiteľné s jej právom na rešpektovanie súkromného a rodinného života. V tejto súvislosti poukázal predovšetkým na povinnosť mesta napomáhať svojim občanom pri zabezpečovaní základných potrieb a na ochranu detí a maloletých podľa článku 41 ods. 1 ústavy. Následne rozhodol, že zásah do práva sťažovateľky na rešpektovanie súkromného a rodinného života a obydlia nebolo možné považovať za „nevyhnutný v demokratickej spoločnosti“, pretože sa nezakladal na relevantných a dostatočných dôvodoch. 

Rozsudkom z 9. októbra 2007 Súd vyhlásil námietky podľa článkov 8 a 13 Dohovoru za prijateľné a zvyšok sťažnosti za neprijateľný. Zároveň rozhodol, že nie je potrebné preskúmavať námietku podľa článku 13 Dohovoru. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľka nevyčerpala vnútroštátne prostriedky nápravy v podobe žaloby na ochranu osobnosti podľa § 11 a nasl. Občianskeho zákonníka. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd prijal sťažovateľkin podnet na ďalšie konanie a preskúmal meritum veci bez toho, aby od sťažovateľky predtým požadoval využitie uvedeného prostriedku nápravy. Ďalej poznamenal, že nebol náznak, že by v tom čase existovala dostatočne ustálená judikatúra, ktorá by preukazovala, že možnosť domôcť sa nápravy prostredníctvom tejto žaloby je v podobných prípadoch v praxi dostatočne určitá a ponúka primerané šance na úspech, tak ako to vyžaduje príslušná judikatúra Súdu. Ďalej sa nestotožnil ani s argumentáciou vlády, že sťažnosť bola podaná viac ako 6 mesiacov potom, ako bola sťažovateľka prinútená vysťahovať sa z bytu. Vláda v tomto ohľade argumentovala tým, že keďže podnet nebol účinným prostriedkom nápravy, ktorí boli sťažovatelia povinní využiť pred podaním sťažnosti, nález ústavného súdu nebol konečným rozhodnutím, od ktorého sa malo počítať plynutie šesťmesačnej lehoty na podanie sťažnosti. Súd v tejto súvislosti uviedol, že prvú sťažnosť, ktorú sťažovateľka podala na Súd, vyhlásil za neprijateľnú z dôvodu, že v danom čase konanie prebiehalo ešte pred ústavným súdom. Odmietnutie druhej sťažnosti by za takých okolností znamenalo popretie jej práva na individuálnu sťažnosť. Napokon Súd poznamenal, že ústavný súd v danom čase nemal právomoc priznať odškodnenie osobám, porušenie práv ktorých zistil v konaní podľa článku 130 ods. 3 ústavy. V dôsledku toho sťažovateľka napriek nálezu ústavného súdu nestratila postavenie poškodenej osoby v zmysle článku 34 Dohovoru. Vo svetle vyššie uvedených skutočností Súd predbežné námietky vlády zamietol.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd poznamenal, že zásah bol vykonaný „v súlade so zákonom“, nakoľko povinnosť sťažovateľky opustiť byt bola založená na príslušných ustanoveniach Občianskeho zákonníka a Exekučného poriadku. Súdu tak zostávalo preskúmať, či zásah do práv sťažovateľky spočívajúci vo vysťahovaní z bytu bez poskytnutia bytovej náhrady bol „nevyhnutný v demokratickej spoločnosti“ na dosiahnutie sledovaného cieľa. Konkrétne mal posúdiť, či dôvody uvádzané na ospravedlnenie opatrenia boli relevantné a dostatočné na účely článku 8 ods. 2 Dohovoru.  V tomto ohľade sa Súd stotožnil s prijatým nálezom, v ktorom ústavný súd detailne preskúmal relevantné okolnosti prípadu a dospel k záveru, že namietaný zásah nebol „nevyhnutný v demokratickej spoločnosti“. Ústavný súd pritom dal dôraz na okolnosti, za ktorých sťažovateľka opustila byt a na jej situáciu, ktorej závažnosť uznalo mesto Poprad tým, že približne v rovnakom čase, keď iniciovalo súdne konanie za účelom vypratania bytu, sťažovateľku zaradilo na zoznam uchádzačov o byt. Ústavný súd vzal tiež do úvahy skutočnosť, že mesto Poprad bolo poverené správou komunálnych bytov, a teda z tohto titulu malo povinnosť pomáhať obyvateľom mesta pri riešení ich bytových otázok. Súd preto považoval odôvodnenie ústavného súdu za presvedčivé a dostatočné na to, aby vyslovil záver, že namietaný zásah nebol „nevyhnutný v demokratickej spoločnosti“. V dôsledku toho Súd konštatoval, že došlo k porušeniu článku 8 Dohovoru.

Sťažovateľka požadovala celkovú sumu 1 000 000 eur z titulu majetkovej škody a nemajetkovej ujmy. Súd poznamenal, že sťažovateľka nepredložila žiaden dôkaz spôsobilý preukázať jej nárok na náhradu majetkovej škody, ktorá by bola v príčinnej súvislosti s porušením Dohovoru, ktoré zistil. Preto tento nárok zamietol. Na druhej strane Súd poznamenal, že sťažovateľka určite utrpela nemajetkovú ujmu a z tohto titulu jej priznal 3 000 eur. Sťažovateľka tiež požadovala 15 200 Sk za náklady a výdavky vynaložené pred vnútroštátnymi orgánmi. Súd považoval za primerané priznať jej uplatnenú sumu zodpovedajúcu sume 450 eur.

ŠTEFÁNIKOVÁ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 23. októbra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 23846/02 podanej proti Slovenskej republike 31. mája 2002 slovenskou štátnou občiankou, pani Tatianou Štefánikovou. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe, ktorou sa domáhala vrátenia zaplatenia kúpnej ceny v dôsledku vád dodanej registračnej pokladne, došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľka sa sťažovala na neprimeranú dĺžku konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil právo sťažovateľky na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a priznal jej primerané finančné zadosťučinenie vo výške 20 000 Sk, ako aj náhradu trov právneho zastúpenia.

Rozsudkom z 23. októbra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. Konanie o predmetnej žalobe trvalo viac ako 7 rokov a 6 mesiacov na dvoch stupňoch konania. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľku nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý jej priznal primerané finančné zadosťučinenie. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd priznal sťažovateľke čiastku zodpovedajúcu sume približne 575 eur, ktorá predstavuje menej ako 20 % toho, čo by spravidla priznal Súd v podobnom slovenskom prípade. V dôsledku toho Súd dospel k záveru, že odškodnenie, ktoré sťažovateľka získala na vnútroštátnej úrovni, nemožno považovať za dostatočné.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov a so zreteľom na svoju judikatúru vo veci, ako aj priznanie vlády, Súd konštatoval, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľka požadovala 26 000 Sk z titulu majetkovej škody a 14 000 Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a uplatnenou majetkovou škodu, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľka musela utrpieť nemajetkovú ujmu, a preto jej z toho titulu priznal 400 eur. Sťažovateľka tiež požadovala 10 000 Sk z titulu nákladov a výdavkov, Súd jej priznal z tohto titulu celú uplatnenú sumu zodpovedajúcu čiastke 285 eur. Zvyšok jej nárokov zamietol.

BOHUCKÝ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 23. októbra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 16988/02 podanej proti Slovenskej republike 12. apríla 2002 slovenským štátnym občanom, pánom Jurajom Bohuckým. Sťažovateľ sa sťažoval, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe o vyplatenie mzdy a náhrady mzdy za nevyčerpanú dovolenku, odstupné a náhradu za stravné došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej sa podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru sťažoval na neprimeranú dĺžku a nespravodlivosť konania pred ústavným súdom, ktorý sa zaoberal dĺžkou uvedeného pracovnoprávneho konania. Napokon sťažovateľ namietal, že v rozpore s článkom 13 Dohovoru nemal vo vzťahu k namietaným porušeniam k dispozícii účinný prostriedok nápravy. Sťažovateľ sa dvakrát sťažoval na neprimeranú dĺžku pracovnoprávneho konania aj na ústavnom súde na základe podnetu podľa článku 130 ods. 3 ústavy a neskôr na základe sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd však konanie o podnete zastavil z dôvodu, že pracovnoprávne konanie, voči ktorému podnet smeroval, skončilo vyhlásením rozsudku v októbri 2001, pričom zvyšná časť uplatnených nárokov bola vylúčená na samostatné konanie. Ústavný súd v tejto súvislosti uviedol, že základné právo sťažovateľa sa naplnilo prijatím právoplatného rozhodnutia okresného súdu, čím bol odstránený stav právnej neistoty, ktorý trval v čase podania podnetu. Neskôr sa sťažovateľ na ústavnom súde opätovne sťažoval na dĺžku predmetného konania, a to prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd prijal sťažnosť na ďalšie konanie iba v časti týkajúcej sa konania o vylúčených nárokoch a zvyšnú časť odmietol. Následne ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil právo sťažovateľa na prerokovanie veci v primeranej lehote a priznal mu primerané finančné zadosťučinenie vo výške 15 000 Sk a náhradu trov konania. 

Rozsudkom z 23. októbra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru
týkajúcu sa dĺžky pracovnoprávneho konania za prijateľnú a zvyšok sťažnosti za neprijateľný. Celková dĺžka konania od podania žaloby predstavovala viac ako 4 roky na jednom stupni konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti týkajúcej sa konania pred ústavným súdom, Súd sa stotožnil s argumentáciou vlády, že článok 6 ods. 1 Dohovoru nie je na konanie o podnete pred ústavným súdom aplikovateľný z dôvodu, že výsledok konania pred ústavným súdom nebol priamo rozhodujúci pre sťažovateľove „občianske práva a záväzky“. Z tohto dôvodu Súd odmietol sťažnosť v tejto časti ako nezlučiteľnú ratione materiae s ustanoveniami Dohovoru. Vo vzťahu k prijateľnosti sťažnosti na dĺžku pracovnoprávneho konania, vedeného pod dvomi rozdielnymi spisovými značkami, Súd v prvom rade poznamenal, že sťažovateľove pracovnoprávne nároky boli uplatnené v roku 1999 a boli navzájom úzko prepojené. Hoci časť z nich bola vylúčená na samostatné konanie, týkali sa rovnakých účastníkov konania a rozhodoval o nich ten istý súd. Súd preto konštatoval, že pre účely zhodnotenia dĺžky konania podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru by mali byť posudzované ako jedna vec. Následne sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý mu priznal primerané finančné zadosťučinenie. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu sume približne 375 eur, ktorá predstavuje menej ako 20 % toho, čo by spravidla priznal Súd v podobnom slovenskom prípade. V dôsledku toho Súd dospel k záveru, že odškodnenie, ktoré sťažovateľ získal na vnútroštátnej úrovni, nemožno považovať za dostatočné.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov, vrátane zhodnotenia dĺžky konania ústavným súdom, mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby v prejednávanom prípade dospel k odlišnému záveru. Vzal do úvahy nielen celkovú dĺžku konania, ale aj skutočnosť, že žalovaný uznal sťažovateľove nároky čo do podstaty v počiatočnej fáze konania, ale napriek tomuto uznaniu trvalo skoro 1 rok, kým bolo v časti veci rozhodnuté a viac ako ďalší rok, kým sa uskutočnilo pojednávanie vo vylúčenej časti. Súd z týchto dôvodov dospel k záveru, že dĺžka predmetného konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. 

Sťažovateľ požadoval 83 857 Sk z titulu majetkovej škody a 130 000 Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a uplatnenou majetkovou škodou a tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu a priznal mu z toho titulu 1500 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 2 000 Sk z titulu nákladov a výdavkov. Súd mu priznal celú uplatnenú sumu, ktorá zodpovedala čiastke 60 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

SIKA proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE (č. 3)
rozsudok z 23. októbra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 26840/02 podanej proti Slovenskej republike 7. júla 2002 slovenským štátnym občanom, pánom Vladimírom Sikom. Sťažovateľ sa sťažoval, že neprimeranou dĺžkou konaní pred správnymi orgánmi a súdnych konaní o jeho žalobách o sporných vlastníckych právach, ktoré boli podané v roku 1998 a 2000, došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa dvakrát sťažoval na dĺžku predmetných konaní aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd prijal prvú sťažnosť na ďalšie konanie iba v časti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konaní o žalobe z roku 1998 a žalobe z roku 2000 a zvyšnú časť sťažnosti odmietol. Následne zastavil konanie v časti, v ktorej sa sťažnosť týkala konania o žalobe z roku 1998. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe z roku 2000 nálezom rozhodol, že okresný súd porušil právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a právo na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručené článkom 6 ods. 1 Dohovoru a prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov. Zároveň priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie vo výške 10 000 Sk a náhradu trov právneho zastúpenia. Krátko po prijatí prvého nálezu, podal sťažovateľ vo vzťahu ku konaniu o žalobe z roku 2000 druhú sťažnosť podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd aj ďalším nálezom rozhodol, že okresný súd porušil právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie vo výške 20 000 Sk a náhradu trov právneho zastúpenia. Zároveň prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov. Druhý nález sa tak od prvého nálezu iba nepatrne odlišoval v odôvodnení a vo výške primeraného finančného zadosťučinenia priznaného sťažovateľovi.

Rozsudkom z 23. októbra 2007 Súd vyhlásil námietku týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe z roku 1998 a konania o žalobe z roku 2000 za prijateľnú a zvyšok sťažnosti za neprijateľný. Konanie o prvej žalobe trvalo viac ako 6 rokov na jednom stupni, pričom na dvoch stupňoch sa rozhodovalo iba o otázkach procesného charakteru. Konanie o druhej žalobe trvalo v čase posudzovania sťažnosti Súdom viac ako 6 rokov a 10 mesiacov na dvoch stupňoch konania. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti vo vzťahu ku konaniu o žalobe z roku 2000, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa už nemožno vzhľadom na prijaté nálezy naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že ústavný súd poskytol sťažovateľovi nápravu kompenzačného a preventívneho charakteru. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd celkovo priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu sume približne 855 eur, ktorá predstavuje približne 25 % toho, čo by spravidla priznal Súd v podobnom slovenskom prípade. Ďalej poukázal na to, že po vyhlásení druhého nálezu ústavného súdu sa v konaní pokračovalo viac ako ďalšie 2 roky a 7 mesiacov bez jediného rozhodnutia vo veci samej. Súd preto dospel k záveru, že vzhľadom na relatívne nízku sumu primeraného finančného zadosťučinenia priznaného ústavným súdom v kombinácii s neúčinnosťou jeho príkazov konať vo veci bez zbytočných prieťahov, nemožno považovať nápravu poskytnutú sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni za primeranú a dostatočnú. Vo vzťahu k časti sťažnosti týkajúcej sa konania o žalobe z roku 1998 Súd poznamenal, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená.  

Vo vzťahu k podstate sťažnosti na neprimeranú dĺžku konania o žalobe z roku 1998 a neprimeranú dĺžku konania o žalobe z roku 2000 Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov a so zreteľom na svoju judikatúru vo veci, ako aj priznanie vlády, Súd konštatoval, že dĺžka oboch konaní bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 10 000 eur z titulu majetkovej škody a 25 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a uplatnenou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu, preto mu priznal z tohto titulu 6 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 2 000 eur ako náhradu nákladov a výdavkov vynaložených v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a v konaní pred Súdom. V tomto ohľade Súd priznal sťažovateľovi 400 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

URBÁRSKA OBEC TRENČIANSKE BISKUPICE proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 27. novembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 74258/01 podanej proti Slovenskej republike 7. septembra 2001 Urbárskou obcou – pozemkové spoločenstvo Trenčianske Biskupice. Sťažovateľom bolo pozemkové spoločenstvo pôvodných vlastníkov pozemkov v katastrálnom území Zlatovce v meste Trenčín, na ktorých bola v roku 1982 vybudovaná záhradková osada. Pozemky boli dané do užívania záhradkárom, ktorí sa po páde komunistického režimu na základe novoprijatej právnej úpravy stali nájomcami týchto pozemkov. Zákon č. 64/1997 Z. z. o užívaní pozemkov v zriadených záhradkových osadách a vyporiadaní vlastníctva k nim (ďalej len „zákon č. 64/1997 Z. z.) umožnil záhradkárom nadobudnúť vlastníctvo k týmto pozemkom s tým, že pôvodným vlastníkom mal štát poskytnúť náhradné pozemky alebo peňažnú náhradu. V tomto prípade v konaní o pozemkových úpravách v roku 2002 došlo k prevodu vlastníctva k sporným pozemkom na záhradkárov a sťažujúce sa spoločenstvo dostalo náhradné pozemky. Podľa sťažovateľa došlo k neoprávnenému zásahu do jeho práv podľa článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru tzv. zákonom zriadeným nájmom, ktorý podľa neho spočíval vo veľmi nízkom nájomnom. Okrem toho sťažovateľ namietal porušenie vyššie uvedeného článku aj v prevode vlastníctva k pôde na jednotlivých záhradkárov, keďže prevod podľa neho nebol uskutočnený vo verejnom záujme a v jeho dôsledku bolo na pôvodných vlastníkov uvalené neprimerané bremeno. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, vláda namietala, že sťažovateľ mal možnosť vzniesť námietku proti projektu pozemkových úprav a argumentovať, že hodnota pozemkov, ktoré mal získať ako náhradu, je neprimerane nízka. Pokiaľ by správne orgány námietku zamietli, sťažovateľ sa mohol domáhať súdneho preskúmania ich rozhodnutí. Podobne mohol sťažovateľ napadnúť pred súdom rozhodnutie správneho orgánu z 11. februára 2002 o schválení projektu pozemkových úprav. Nakoniec sa sťažovateľ mohol domáhať nápravy v tomto ohľade pred ústavným súdom prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Podľa vlády nebolo možné vylúčiť, že by tak všeobecné súdy, ako aj ústavný súd mohli dospieť k záveru, že vzhľadom na nárast ceny pozemkov v dôsledku plánov vybudovať v  oblasti pôvodných pozemkov priemyselnú zónu došlo uplatnením zákona č. 64/1997 Z. z. v tomto prípade k porušeniu sťažovateľových základných práv. Pokiaľ ide o prvú časť námietky Súd poznamenal, že nebolo s dostatočnou určitosťou preukázané, že by všeobecné súdy pri preskúmavaní príslušných správnych rozhodnutí skúmali aj iné otázky, ako iba správnu aplikáciu príslušných právnych noriem, ktorá sťažovateľom nebola spochybnená. Vo vzťahu k námietke týkajúcej sa nevyčerpania ústavnej sťažnosti Súd poznamenal, že ústavný súd v konaní o súlade napadnutých ustanovení zákona č. 64/1997 Z. z. nezistil, že by tieto boli v rozpore s ústavnou ochranou vlastníckych práv vlastníkov pozemkov. Ďalej prihliadol hlavne na argument sťažovateľa, že ústavný súd v súlade so svojou judikatúrou pravidelne odmieta preskúmavať individuálne sťažnosti, v rámci ktorých je potrebné ako predbežnú otázku posúdiť súlad zákona s ústavou. Súd nestotožnil ani s argumentáciou vlády o tom, že sťažnosť bola podaná po uplynutí šesťmesačnej lehoty na podanie sťažnosti. Predbežné námietky vlády preto zamietol.

Pokiaľ ide o podstatu sťažnosti Súd sa osobitne zaoberal prevodom vlastníckeho práva k pozemkom a osobitne zákonom zriadeným nájmom pôdy. Pokiaľ ide o prvú časť sťažnosti, Súd po preskúmaní konkrétnych okolností prípadu konštatoval, že zásah do majetkových práv spočívajúci v prevode vlastníctva k pôde na záhradkárov bol uskutočnený v súlade so zákonom č. 64/1997 Z. z. a vo verejnom záujme. Následne posudzoval, či medzi použitými prostriedkami a cieľom, ktorý sa mal dosiahnuť, existoval rozumný vzťah primeranosti. Súd poznamenal, že podľa § 11 zákona č. 64/1997 Z. z. sa pri určovaní peňažnej náhrady za pozemky situované v záhradkových osadách vychádza z bonity pôdy a kvality pozemkov v čase vzniku práva užívania na strane záhradkárov. Vlastníci pozemkov majú na výber medzi takto určenou peňažnou náhradou alebo pridelením náhradných pozemkov zodpovedajúcej výmery a kvality. Cena sťažovateľovho majetku v roku 1982, ako aj cena pozemkov, ktoré získal ako náhradu v roku 2002 bola zistená podľa vyhlášky, ktorá nebrala do úvahy skutočnú hodnotu pozemkov, ktorú v tom čase mali. V tomto ohľade Súd považoval za významnú skutočnosť, že hodnota nehnuteľností v Slovenskej republike od začiatku 90-tych rokov, kedy došlo k pádu komunistického režimu a zavedeniu trhovo orientovanej ekonomiky, podstatne stúpla. Súd ďalej poznamenal, že všeobecná cena pozemkov, ktoré boli poskytnuté sťažujúcemu sa spoločenstvu, je podľa všetkého vyššia ako cena určená podľa príslušnej vyhlášky. Dvoma znaleckými posudkami z roku 2005 a z roku 2006 bola všeobecná cena týchto pozemkov stanovená na 110 a 95 Sk za m². Tieto sumy predstavujú približne jednu tretinu všeobecnej ceny pozemkov, ktoré boli prevedené do vlastníctva záhradkárov. Navyše, sťažovateľ dostal za 2,5711 hektára jeho pôdy ako náhradu iba 1,4097 hektára pôdy. Odhliadnuc od rozdielu vo výmere a vo všeobecnej cene majetku, Súd tiež podotkol, že pozemky, ktoré boli prevedené do vlastníctva nájomcov, mali výrazný rozvojový potenciál, ktorý pozemky poskytnuté sťažovateľovi nemajú. Vo vzťahu k argumentu vlády, že hodnota pozemkov v záhradkových osadách stúpla vďaka práci a investíciám zo strany nájomcov, Súd uviedol, že toto bolo v určitej miere vyvážené skutočnosťou, že nájomcovia mohli počas značne dlhého obdobia získavať úžitky z pozemkov, ktoré nevlastnili. Za relevantné považoval aj to, že na začiatku boli pozemky dané do dispozície záhradkárom dočasne a bezodplatne a až v 90-tych rokoch, po prechode krajiny k trhovo orientovanej ekonomike, sa legislatíva zmenila a zaviazala záhradkárov platiť vlastníkom nájomné a vlastníkov poskytnúť záhradkárom v prípade ukončenia nájmu náhradu za ich majetok nachádzajúci sa na pozemkoch. Vo vzťahu k argumentu vlády, že usporiadanie vlastníckych vzťahov malo posilniť právnu istotu, Súd poznamenal, že tento cieľ by sa bol nepochybne dosiahol vo väčšej miere, ak by sa pri určovaní náhrady, ktorá mala byť poskytnutá, do úvahy brala trhová cena pozemkov v záhradkových osadách. Súd nebol presvedčený, že deklarovaný verejný záujem, ktorý mal byť dosiahnutý prostredníctvom konania podľa zákona č. 64/1997 Z. z., bol dostatočne všeobecný a presvedčivý na to, aby ospravedlnil podstatný rozdiel medzi skutočnou cenou pozemkov sťažovateľa a pozemkov, ktoré tento dostal ako náhradu. Účinkami vyvolanými aplikáciou zákona č. 64/1997 Z. z. v tomto prípade sa tak podľa Súdu nedosiahla spravodlivá rovnováha medzi záujmami, ktoré boli v hre. V dôsledku toho musel sťažovateľ v rozpore s právom na pokojné užívanie majetku znášať neprimerané bremeno, čím došlo k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru. Pokiaľ ide o druhú časť sťažnosti týkajúcu sa porušenia článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru v dôsledku zákonom zriadeného nájmu pozemkov, sťažovateľ predovšetkým namietal, že nájomné, ktoré mu platili záhradkári v súlade s ustanoveniami zákona č. 64/1997 Z. z. bolo nižšie ako daň z nehnuteľností, ktorú musel za tieto pozemky platiť. Vláda v tomto ohľade argumentovala, že tvrdenie sťažovateľa nemalo základ v právnej úprave, vzhľadom na skutočnosť, že daň z nehnuteľností mali platiť záhradkári, a teda za daných okolností nebolo na sťažovateľa uvalené neprimerané bremeno. Súd po preskúmaní konkrétnych okolností prípadu aj v tejto časti sťažnosti uznal, že zásah do vlastníckeho práva bol uskutočnený v súlade so zákonom a sledoval legitímny cieľ zachovania právnej istoty vo vzťahu medzi pôvodnými vlastníkmi a záhradkármi. Čo sa týka podmienky dosiahnutia spravodlivej rovnováhy medzi požiadavkami všeobecného záujmu a záujmami sťažovateľa, Súd ale dospel k záveru, že spravodlivá rovnováha nebola dodržaná. Uviedol, že pôvodní vlastníci museli znášať neprimerané bremeno, keďže nájomné za pôdu bolo stanovené bez ohľadu na trhové podmienky. V tomto ohľade poznamenal, že výška ročného nájomného bola určená na 10 % z ceny pozemkov, ktorá bola stanovená podľa vyhlášky nezohľadňujúcej skutočnú cenu pozemkov. Súd preto nevidel žiadne požiadavky všeobecného záujmu, ktoré by ospravedlnili takú nízku výšku nájomného, ktorá žiadnym spôsobom nezohľadňovala skutočnú cenu pôdy. Vo svetle uvedených skutočností dospel Súd k záveru, že aj v súvislosti so zákonom zriadeným nájmom došlo k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru. Súd v rozsudku aplikoval aj článok 46 Dohovoru, keď dospel k záveru, že porušenie práv sťažovateľa podľa článku 1 Protokolu č. 1 k Dohovoru malo pôvod v aplikácii právnej úpravy na určitú kategóriu obyvateľov. Keďže pred Súdom prebieha konanie o viacerých ďalších sťažnostiach týkajúcich sa rovnakého problému, bol toho názoru, že tento problém má systémový charakter, z čoho vyplýva, že v rámci výkonu tohto rozsudku bude potrebné uskutočniť na vnútroštátnej úrovni všeobecné opatrenia. Tieto by podľa Súdu mali spočívať v tom, že štát odstráni všetky prekážky toho, aby sa nájom pôdy v záhradkových osadách realizoval za podmienok, ktoré zohľadňujú skutočnú cenu pôdy a súčasné trhové podmienky v dotknutej lokalite a ďalej odstráni všetky prekážky toho, aby sa za prevod vlastníckeho práva k takýmto pozemkom poskytovala náhrada, ktorej výška bude v primeranom vzťahu k trhovej cene majetku ku dňu prevodu. 

Sťažovateľ požadoval 7 021 246 eur z titulu majetkovej škody a 17 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Sťažovateľ požadoval zaplatenie sumy 12 639,45 eur z titulu nákladov a výdavkov. Súd odročil rozhodnutie o sťažovateľových nárokoch, pretože za konkrétnych okolností prípadu dospel k záveru, že otázka aplikácie článku 41 nebola pripravená na rozhodnutie. 

SIKA proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE (č. 4)
rozsudok z 27. novembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 44508/04 podanej proti Slovenskej republike 27. novembra 2004 slovenským štátnym občanom, pánom Vladimírom Sikom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe o náhradu škody došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej namietal porušenie svojich práv zaručených článkom 14 Dohovoru a článkom 1 Protokolu č. 12 k Dohovoru. Sťažovateľ sa dvakrát sťažoval na neprimeranú dĺžku konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Na základe prvej ústavnej sťažnosti ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a právo na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručené článkom 6 ods. 1 Dohovoru a prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov. Primerané finančné zadosťučinenie však sťažovateľovi nepriznal s odôvodnením, že vzhľadom na konkrétne okolnosti a povahu veci a na záver o porušení, je samotné rozhodnutie o porušení základných práv a o uložení povinnosti okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov dostatočnou satisfakciou pre sťažovateľa. Druhú ústavnú sťažnosť podanú v roku 2005 ústavný súd odmietol ako zjavne neopodstatnenú s odôvodnením, že v období po vyhlásení prvého nálezu ústavného súdu nezistil žiadne ďalšie prieťahy, ktoré by mohli byť pričitateľné okresnému súdu.

Rozsudkom z 27. novembra 2007 Súd vyhlásil námietku týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe na náhradu škody za prijateľnú a zvyšok sťažnosti za neprijateľný. Konanie o predmetnej žalobe trvalo viac ako 6 rokov a 10 mesiacov na dvoch stupňoch konania.  

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že vzhľadom na nález ústavného súdu, v ktorom ústavný súd výslovne priznal porušenie sťažovateľovho práva a poskytol mu nápravu preventívneho charakteru, sťažovateľa už nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že náprava poskytnutá sťažovateľovi zo strany ústavného súdu mala hlavne deklaratórny charakter, pričom poukázal na to, že ústavný súd odôvodnil zamietnutie sťažovateľovho nároku na primerané finančné zadosťučinenie len s odkazom na „konkrétne okolnosti a povahu veci“. Hoci Súd poznamenal, že v niektorých prípadoch môže byť nemajetková ujma len minimálna alebo žiadna, vnútroštátne súdy musia svoje rozhodnutie dostatočne odôvodniť. V tejto súvislosti poukázal na časť odôvodnenia nálezu ústavného súdu týkajúcu sa správania sťažovateľa, v ktorej ústavný súd najskôr uviedol, že správanie sťažovateľa nepredstavovalo podstatnú prekážku pre okresný súd, aby konal riadne vo veci a potom rozporuplne v inej časti odôvodnenia uviedol, že sťažovateľ významnou mierou prispel k celkovej dĺžke konania. Súd preto považoval dôvody, o ktoré sa ústavný súd v náleze opieral, za nedostatočné. Ďalej poukázal na skutočnosť, že po vyhlásení prvého nálezu ústavného súdu konanie trvalo ešte viac ako 2 roky a 7 mesiacov, počas ktorého sa vyskytli v konaní ďalšie prieťahy. V tomto ohľade Súd poznamenal, že hoci sťažovateľ podal ďalšiu ústavnú sťažnosť, ústavný súd preskúmal iba obdobie po vyhlásení prvého nálezu, v dôsledku čoho nebola preskúmaná celková dĺžka konania, ktorá predstavovala pre sťažovateľa pokračujúcu a neustále sa zhoršujúcu situáciu. Vo svetle uvedených skutočností Súd dospel k záveru, že nápravu poskytnutú sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni nemožno považovať za primeranú a dostatočnú. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov a so zreteľom na svoju judikatúru vo veci, ako aj priznanie vlády, Súd konštatoval, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 6 889 eur z titulu majetkovej škody a 15 000 eur z titulu utrpenej nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a uplatnenou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu, preto mu z tohto titulu priznal 3 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 1 366 eur za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred Súdom. Súd priznal sťažovateľovi z tohto titulu 400 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

MATIA proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 27. novembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 33827/03 podanej proti Slovenskej republike 15. októbra 2003 slovenským štátnym občanom, pánom Ivanom Matiom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o jeho žalobe pre urážku na cti došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej namietal porušenie svojich práv podľa článku 13, 14 a 17 Dohovoru. Sťažovateľ sa sťažoval na dĺžku predmetného konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a právo na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručené článkom 6 ods. 1 Dohovoru. Následne prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov, priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie vo výške 40 000 Sk a náhradu trov právneho zastúpenia.

Súd rozsudkom z 27. novembra 2007 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť podľa článku 6 ods. 1 Dohovoru týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie o predmetnej žalobe trvalo viac ako 9 rokov a 9 mesiacov na jednom stupni konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že ústavný súd výslovne priznal porušenie sťažovateľovho práva a poskytol mu nápravu kompenzačného a preventívneho charakteru. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu sume približne 1050 eur, ktorá predstavuje len cca 25 % toho, čo spravidla priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Ďalej poukázal na to, že po vyhlásení nálezu ústavného súdu sa v konaní pokračovalo viac ako ďalšie 4 roky bez jediného rozhodnutia vo veci samej. Súd preto dospel k záveru, že vzhľadom na relatívne nízku sumu primeraného finančného zadosťučinenia priznaného ústavným súdom v kombinácii s neúčinnosťou jeho príkazu konať vo veci bez zbytočných prieťahov, nemožno považovať nápravu poskytnutú sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni za primeranú a dostatočnú. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených dokumentov a berúc do úvahy svoju judikatúru, dospel Súd k záveru, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby v prerokovávanom prípade prijal odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 29 235 eur z titulu utrpenej nemajetkovej ujmy. Súd mu priznal z tohto titulu 6 000 eur. Sťažovateľ tiež požadoval 1 674 eur za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred Súdom. Súd považoval za primerané priznať mu z tohto titulu 300 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

			VIČANOVÁ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 18. decembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 3305/04 podanej proti Slovenskej republike 16. januára 2004 slovenskou štátnou občiankou, pani Vlastou Vičanovou. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou konania o vyporiadanie bezpodielového spoluvlastníctva manželov došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľka sa sťažovala na dĺžku predmetného konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľkino právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy, prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov a priznal sťažovateľke primerané finančné zadosťučinenie vo výške 50 000 Sk.

Rozsudkom z 18. decembra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. V čase posudzovania sťažnosti Súdom konanie trvalo 12 rokov a 1 mesiac na jednom stupni konania. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľku nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že ústavný súd výslovne priznal porušenie sťažovateľkinho práva a poskytol jej nápravu kompenzačného a preventívneho charakteru. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd priznal sťažovateľke čiastku zodpovedajúcu sume približne 1 300 eur, ktorá predstavuje len cca 20 % toho, čo spravidla priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Ďalej poukázal na to, že po vyhlásení nálezu ústavného súdu sa v konaní pokračovalo viac ako 4 roky a 10 mesiacov bez jediného rozhodnutia vo veci samej. Súd preto dospel k záveru, že vzhľadom na relatívne nízku sumu primeraného finančného zadosťučinenia priznaného ústavným súdom v kombinácii s neúčinnosťou jeho príkazu konať vo veci bez zbytočných prieťahov, nemožno považovať nápravu poskytnutú sťažovateľke na vnútroštátnej úrovni, za primeranú a dostatočnú. Zároveň sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľka mohla dosiahnuť nápravu podaním novej ústavnej sťažnosti.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prerokovávanom prípade odlišný záver. Následne so zreteľom na svoju judikatúru dospel Súd k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľka požadovala 500 000 Sk až 750 000 Sk z titulu utrpenej nemajetkovej ujmy, Súd jej priznal 5 500 eur. Zvyšok jej nárokov zamietol.

ŠPANÍR proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 18. decembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 39139/05 podanej proti Slovenskej republike 17. októbra 2005 slovenským štátnym občanom, pánom Milanom Španírom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o určenie neplatnosti skončenia pracovného pomeru došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa sťažoval na dĺžku predmetného konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a právo na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručené článkom 6 ods. 1 Dohovoru. Ústavný súd priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie vo výške 20 000 Sk a trovy právneho zastúpenia.

Rozsudkom z 18. decembra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. V čase posudzovania sťažnosti Súdom konanie trvalo 6 rokov na troch stupňoch konania pred súdmi a v rámci exekučného konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý mu priznal primerané finančné zadosťučinenie. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu sume približne 570 eur, ktorá predstavuje menej ako 20 % toho, čo spravidla priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Ďalej poukázal na to, že po vyhlásení nálezu ústavného súdu konanie trvalo 2 roky v podobe exekučného konania. Podľa názoru Súdu bolo aj toto obdobie potrebné vziať do úvahy. Vo svetle uvedených okolností dospel Súd k záveru, že nápravu poskytnutú sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni, nemožno považovať za dostatočnú. Zároveň sa nestotožnil ani s argumentáciou vlády, že sťažovateľ mohol dosiahnuť nápravu podaním novej ústavnej sťažnosti.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby v prerokovávanom prípade dospel k odlišnému záveru. Následne so zreteľom na svoju judikatúru dospel Súd k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ si uplatnil 3 007 750 Sk ako náhradu majetkovej škody a nárok na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorej výšku ponechal na úvahu Súdu. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a uplatnenou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Na druhej strane konštatoval, že sťažovateľ musel utrpieť nemajetkovú ujmu, a preto mu z toho titulu priznal 1000 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

JAKUBIČKA A MAGYARICSOVÁ proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 18. decembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 16126/05 podanej proti Slovenskej republike 13. apríla 2005 slovenskými štátnymi občanmi, pánom Marcelom Jakubičkom a pani Janou Magyaricsovou. Sťažovatelia sa sťažovali, že neprimeranou dĺžkou konania o ich žalobe o určenie výživného vo vzťahu k prvému sťažovateľovi a o zvýšenie výživného pre druhú sťažovateľku došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovatelia sa dvakrát sťažovali na dĺžku predmetného konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podanej podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd prijal prvú sťažnosť na ďalšie konanie iba v časti týkajúcej sa postupu krajského súdu. V časti týkajúcej sa postupu okresného súdu sťažnosť odmietol z dôvodu jej oneskoreného podania, nakoľko v danom čase konanie prebiehalo už na krajskom súde. Po preskúmaní postupu krajského súdu ústavný súd nálezom rozhodol, že právo sťažovateľov na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy porušené nebolo. Sťažovatelia sa neskôr opätovne sťažovali na ústavnom súde na dĺžku konania pred okresným súdom, nakoľko krajský súd prvostupňový rozsudok zrušil a vrátil vec okresnému súdu na ďalšie konanie. Ústavný súd však sťažnosť smerujúcu proti postupu okresného súdu odmietol z dôvodu, že sa týkala veci, ktorú posúdil ako res judicata.

Rozsudkom z 18. decembra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. V čase posudzovania sťažnosti Súdom konanie trvalo viac ako 13 rokov na dvoch stupňoch konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovatelia vo vzťahu k dĺžke konania pred okresným súdom nevyčerpali vnútroštátne prostriedky nápravy, pretože pri podaní prvej ústavnej sťažnosti nedodržali všetky podmienky na jej účinné podanie. Rovnako sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovatelia mohli po vyhlásení nálezu ústavného súdu podať novú ústavnú sťažnosť. V tejto súvislosti podotkol, že ústavný súd odmietol preskúmať podstatnú časť prvej ústavnej sťažnosti iba z dôvodu, že konanie už neprebiehalo na prvom stupni. Napriek tomu, že sťažovatelia podali novú ústavnú sťažnosť proti postupu okresného súdu v čase, keď konanie pred ním opätovne prebiehalo, ústavný súd podstatu ich sťažnosti neposúdil. Súd preto dospel k záveru, že za takých okolností by pre sťažovateľov bolo príliš zaťažujúce, ak by sa od nich požadovalo podanie tretej ústavnej sťažnosti. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prerokovávanom prípade odlišný záver. Následne so zreteľom na svoju judikatúru dospel Súd k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Druhá sťažovateľka si uplatnila 225 000 Sk z titulu majetkovej škody. Každý zo sťažovateľov ďalej požadoval 750 000 Sk z titulu utrpenej nemajetkovej ujmy a spoločne požadovali 50 653 Sk ako náhradu nákladov a výdavkov. Súd zamietol nárok druhej sťažovateľky na náhradu majetkovej škody, vzhľadom na to, že nezistil príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a uplatnenou majetkovou škodou. Z titulu nemajetkovej ujmy Súd priznal každému zo sťažovateľov 8 000 EUR a spoločne 1 250 EUR ako náhradu nákladov a výdavkov. Zvyšok ich nárokov zamietol.

WEISS proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 18. decembra 2007

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 28652/03 podanej proti Slovenskej republike 25. augusta 2003 slovenským štátnym občanom, pánom Vladimírom Weissom. Sťažovateľ sa sťažoval, že neprimeranou dĺžkou konania o vypratanie pozemku a náhradu škody, v ktorom vystupoval na strane žalovaného, došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa sťažoval na dĺžku predmetného konania aj na ústavnom súde prostredníctvom sťažnosti podľa článku 127 ústavy. Ústavný súd nálezom rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené článkom 48 ods. 2 ústavy a právo na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručené článkom 6 ods. 1 Dohovoru. Okrem toho ústavný súd prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov, priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie vo výške 20 000 Sk a náhradu trov právneho zastúpenia.

Rozsudkom z 18. decembra 2007 Súd vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. V čase posudzovania sťažnosti Súdom konanie trvalo viac ako 12 rokov na dvoch stupňoch konania.

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý mu poskytol nápravu preventívneho a kompenzačného charakteru. V tejto súvislosti Súd poznamenal, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu sume približne 525 eur, ktorá predstavuje menej ako 20 % toho, čo spravidla priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Ďalej poukázal na to, že po náleze ústavného súdu sa v konaní pokračovalo viac ako 2 roky a 3 mesiace. Okrem toho Súd poukázal aj na to, že konanie o žalobe trvalo viac ako 12 rokov na dvoch stupňoch konania. Súd preto dospel k záveru, že vzhľadom na relatívne nízku sumu primeraného finančného zadosťučinenia priznaného ústavným súdom v kombinácii s neúčinnosťou jeho príkazu konať vo veci bez zbytočných prieťahov, nemožno považovať nápravu poskytnutú sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni, za primeranú a dostatočnú. Zároveň sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľ mohol dosiahnuť nápravu podaním novej ústavnej sťažnosti.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie článku 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní všetkých predložených materiálov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby v prerokovávanom prípade dospel k odlišnému záveru. Následne so zreteľom na svoju judikatúru dospel Súd k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, čím došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 180 000 Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd dospel k záveru, že sťažovateľ určite utrpel istú nemajetkovú ujmu, a preto mu priznal z tohto titulu 4 350 eur. Okrem toho požadoval 2 000 Sk za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a pred Súdom. Súd sťažovateľovi z tohto titulu priznal 60 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.