BERNÁT proti SLOVENSKEJ REPUBLIKE
rozsudok z 31. januára 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 1395/02 podanej proti Slovenskej republike dňa 12. novembra 2001 slovenským štátnym občanom, pánom Leopoldom Bernátom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe, ktorou sa domáhal, aby mu zamestnávateľ priznal odmenu za využívanie jeho štyroch vynálezov a jedného priemyselného vzoru, došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Konanie trvalo viac ako 7 rokov a 1 mesiac na jedinom stupni.

Pokiaľ ide o podstatu sťažnosti, vláda pripustila, že v posudzovanom období sa v postupe krajského súdu vyskytlo dvojročné obdobie nečinnosti, ale zároveň uviedla, že následne už konanie prebiehalo bez prieťahov. Súd poznamenal, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažovateľ požadoval náhradu škody vo výške 104 591,- Sk. Pokiaľ ide o opodstatnenosť tohto nároku, Súd uviedol, že nezistil vznik majetkovej škody, ale uznal, že sťažovateľ utrpel nemajetkovú ujmu a z tohto titulu mu priznal 2 700 eur. 

MALEJČÍK proti Slovenskej republike
rozsudok z 31. januára 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 62187/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 6. júna 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Andrejom Malejčíkom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe podľa zákona o zodpovednosti štátu za škodu a konania o žalobe na náhradu škody došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Podľa toho istého článku sťažovateľ zároveň namietal, že v oboch konaniach došlo k porušeniu jeho práva na spravodlivé prerokovanie veci. Podľa čl. 13 Dohovoru sa sťažoval, že nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy vo vzťahu k namietanej dĺžke predmetných konaní. Okrem toho namietal porušenie čl. 7 a 17 Dohovoru. 

Súd rozsudkom z 31. januára 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru, posudzovanú samostatne aj v spojení s čl. 13 Dohovoru, týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe podľa zákona o zodpovednosti štátu za škodu a neexistencie prostriedku nápravy v tejto súvislosti a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie o predmetnej žalobe  trvalo viac ako 6 rokov a 6 mesiacov na dvoch stupňoch konania. 

Pokiaľ ide o namietané porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru, Súd sa nestotožnil s predbežnou námietkou vlády, že sťažovateľ vo vzťahu k namietanej dĺžke konania o žalobe podľa zákona o zodpovednosti štátu za škodu nevyčerpal vnútroštátne prostriedky nápravy, konkrétne sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Podľa názoru Súdu, sťažovateľ nebol povinný vyčerpať uvedený prostriedok nápravy, nakoľko v zmysle judikatúry ústavného súdu sa ústavný súd zaoberá sťažnosťami na neprimeranú dĺžku konania len vtedy, ak v čase, keď boli podané, napadnuté konania stále prebiehajú pred orgánom zodpovedným za namietané porušenie. Vzhľadom na to, že v uvedenom prípade napadnuté konanie v čase nadobudnutia účinnosti príslušnej novely ústavy už neprebiehalo pred prvostupňovým súdom, Súd nebol presvedčený o tom, že sťažovateľ sa mohol podľa čl. 127 ústavy účinne sťažovať na celkovú dĺžku konania. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd poznamenal, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  Pokiaľ ide o namietané porušenie čl. 13 Dohovoru, Súd nepovažoval za potrebné preskúmavať uvedenú námietku sťažovateľa, vzhľadom na to, že od 1. januára 2002 vznikol v Slovenskej republike účinný prostriedok nápravy v podobe sťažnosti podľa čl. 127 ústavy.

Sťažovateľ požadoval náhradu škody vo výške 71 990 325,- Sk, pričom nešpecifikoval, z akého titulu si uvedený nárok uplatnil. Súd priznal sťažovateľovi 2 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy.

ŠIMA proti Slovenskej republike
rozsudok zo 7. februára 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 67026/01 proti Slovenskej republike podanej slovenským štátnym občanom, pánom Jozefom Šimom, dňa 5. februára 2001. Sťažovateľ sa v zmysle čl. 6 Dohovoru sťažoval na neprimeranú dĺžku konania o žalobe, ktorou sa s manželkou domáhali, aby bolo odporcovi zakázané vstúpiť na pozemok v ich vlastníctve. V konaní o uvedenej žalobe si sťažovateľ uplatnil dodatočný nárok na vydanie pozemku, ktorý bol následne prerokovaný v samostatnom konaní. Sťažovateľ sa v zmysle čl. 6 Dohovoru sťažoval na to, že rozhodnutia vnútroštátnych súdov vydané v týchto konaniach boli svojvoľné. Ďalej namietal porušenie práva na pokojné užívanie majetku podľa čl. 1 Protokolu č. 1, ku ktorému malo dôjsť tým, že vnútroštátne súdy zamietli jeho návrh na vydanie pozemku. Sťažovateľ sa sťažoval aj na porušenie čl. 14 Dohovoru a na absenciu účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k všetkým vyššie uvedeným sťažnostiam. 

Súd rozsudkom zo 7. februára 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru, posudzovanú samostatne aj v spojení s čl. 13 Dohovoru, týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe na vydanie pozemku a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie o predmetnej žalobe trvalo 5 rokov, 10 mesiacov a 18 dní na dvoch stupňoch konania. 

Pokiaľ ide o namietané porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru, Súd poznamenal, že vec nebola osobitne zložitá. Súd v konaní zistil dve obdobia nečinnosti okresného súdu. Upozornil na to, že okresnému súdu trvalo pätnásť mesiacov, aby rozhodol o pokračovaní v konaní  potom, ako bolo právoplatne rozhodnuté o otázke, kvôli ktorej bolo konanie prerušené. Vo vzťahu k druhému obdobiu nečinnosti okresného súdu vláda uviedla, že súd urobil prvý úkon po vylúčení veci na samostatné konanie po viac ako pätnástich mesiacoch preto, že počas tohto obdobia pripravoval pojednávanie tak, aby bolo možné rozhodnúť vec na jedinom pojednávaní. Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády a takéto dlhé časové obdobie na prípravu pojednávania neakceptoval. Následne dospel k záveru o porušení čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Vo vzťahu k sťažnosti na porušenie čl. 13 Dohovoru  v súvislosti s dĺžkou konania o návrhu na vydanie pozemku Súd poznamenal, že konanie skončilo rozhodnutím, ktoré nadobudlo právoplatnosť dňa 31. októbra 2000. Vzhľadom na to dospel k záveru, že sťažovateľ nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy a rozhodol, že došlo k porušeniu čl. 13 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 353 400,- Sk z titulu majetkovej škody a 150 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol a priznal sťažovateľovi 2 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Sťažovateľ ďalej požadoval 30 000,- Sk za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred vnútroštátnymi orgánmi a pred Súdom. Súd považoval za primerané priznať mu z tohto titulu sumu 250 eur.

ŠEBEKOVÁ A HORVATOVIČOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok zo 14. februára 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 73233/01 podanej proti Slovenskej republike dňa 16. júna 2001 slovenskými štátnymi občiankami, pani Editou Horvatovičovou a pani Katarínou Šebekovou. Sťažovateľky namietali, že neprimeranou dĺžkou konania o súdny výkon rozhodnutia došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Podľa čl. 1 Protokolu č. 1 sťažovateľky ďalej namietali, že v dôsledku neprimeranej dĺžky konania o súdny výkon rozhodnutia im bolo zabránené v pokojnom užívaní ich bytov. 

Súd rozsudkom zo 14. februára 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie o súdny výkon rozhodnutia trvalo viac ako 8 rokov a 3 mesiace na dvoch stupňoch konania. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti v časti týkajúcej sa porušenia čl. 6 ods. 1 Dohovoru, vláda s poukazom na judikatúru ústavného súdu tvrdila, že sťažovateľky vo vzťahu ku konaniu o súdny výkon rozhodnutia nevyčerpali sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Súd v tejto súvislosti konštatoval, že sťažnosť bola podaná 16. júna 2001. V tomto čase bolo všeobecnou praxou Súdu, že posudzoval vyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy k dátumu podania sťažnosti. Výnimku z tohto pravidla urobil Súd v rozhodnutí Andrášik a ďalší proti Slovenskej republike (rozhodnutie z 22. októbra 2002). Vzhľadom na to, že konanie o súdny výkon rozhodnutia bolo v čase, kedy bolo prijaté rozhodnutie Andrášik a ďalší už zastavené, Súd dospel k záveru, že sťažovateľky neboli povinné vyčerpať sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti v časti namietajúcej porušenie čl. 1 Protokolu č. 1, vláda namietala, že sťažovateľky nevyčerpali všetky vnútroštátne prostriedky nápravy, konkrétne žalobu o náhradu škody podľa zákona č. 58/1969 Zb. o zodpovednosti za škodu spôsobenú rozhodnutím orgánu štátu alebo jeho nesprávnym úradným postupom a sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Súd sa s argumentáciou vlády stotožnil a sťažnosť vyhlásil za neprijateľnú. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd poznamenal, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažovateľky požadovali 1 680 000,- Sk ako náhradu majetkovej škody a 500 000,- Sk ako náhradu nemajetkovej ujmy. Z titulu nákladov a výdavkov si neuplatnili žiaden nárok. Súd nezistil príčinnú súvislosť medzi požadovanou majetkovou škodou a namietaným porušením čl. 6 ods. 1 Dohovoru a z toho dôvodu uplatnený nárok sťažovateliek zamietol. Z titulu nemajetkovej ujmy priznal Súd každej sťažovateľke 5 600 eur, zvyšok ich nárokov zamietol.

TUREK proti Slovenskej republike
rozsudok zo 14. februára 2006 

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 57986/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 15. apríla 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Ivanom Turekom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o jeho žalobe na ochranu osobnosti došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Konanie trvalo približne 7 rokov a 5 mesiacov na dvoch stupňoch konania. Sťažovateľ ďalej namietal, že evidovanie jeho osoby ako „agenta“ v zväzkoch bývalej ŠtB, vydanie lustračného osvedčenia v tomto znení, ako aj nepriaznivý výsledok konania o jeho žalobe na ochranu osobnosti, ktorou napadol evidovanie v uvedených zväzkoch a z toho vyplývajúce účinky, predstavovali porušenie jeho práva na rešpektovanie súkromného života podľa čl. 8 Dohovoru.

Pokiaľ ide o podstatu sťažnosti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania, vláda pripustila, že v konaní došlo k určitým prieťahom. Tie však podľa nej neboli podstatné a s výnimkou nich konanie prebiehalo promptne. Vláda bola navyše toho názoru, že išlo o zložitý prípad. Súd pri preskúmavaní podstaty uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Pokiaľ ide o porušenie čl. 8 Dohovoru, Súd predovšetkým skúmal, či procesná ochrana, ktorú sťažovateľ požíval na vnútroštátnej úrovni bola reálna a efektívna. Súd zdôraznil, že sťažovateľ nemal prístup k tajným predpisom, konkrétne ku smernici z roku 1972, ktorá definovala kategóriu „agent“, ako aj podmienky spolupráce s agentmi, a preto nemohol zvoliť vhodnú procesnú taktiku. V dôsledku tejto skutočnosti sa v konaní o ochrane osobnosti nemohol účinne brániť, hoci dôkazné bremeno spočívalo na ňom ako na žalobcovi. Súd poznamenal, že pasívne legitimovaný subjekt (SIS) k tajným predpisom prístup mal. Následne dospel k záveru, že v konaní o žalobe na ochranu osobnosti bolo na sťažovateľa uvalené neprimerané bremeno a nebol rešpektovaný princíp rovnosti zbraní. Súd mal za to, že z dôvodu absencie konania, ktorým sa sťažovateľ mohol domôcť účinnej ochrany svojho práva na rešpektovanie súkromného života došlo k porušeniu čl. 8 Dohovoru. Čo sa týka evidovania sťažovateľa vo zväzkoch ŠtB a účinkov nepriaznivého lustračného osvedčenia na jeho súkromný život, Súd uviedol, že nemôže špekulovať nad tým, aký by bol výsledok konania, ak by bolo vedené spôsobom zlučiteľným s čl. 8 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 300 000,- Sk za škodu spôsobenú porušením jeho práva na prerokovanie veci v primeranej lehote a 500 000,- Sk za škodu spôsobenú porušením jeho práva na rešpektovanie súkromného života. Nekonkretizoval, či si uplatňuje majetkovú škodu alebo nemajetkovú ujmu. V rozsahu, v akom bol nárok zdôvodnený, Súd nezistil žiadnu majetkovú škodu. Na druhej strane Súd uznal, že sťažovateľ určite utrpel nemajetkovú ujmu a z tohto titulu mu priznal 8 000 eur. Sťažovateľ si ďalej uplatnil 42 341,- Sk ako náhradu nákladov a výdavkov, Súd mu priznal 900 eur.

JAKUB proti Slovenskej republike
rozsudok z 28. februára 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 2015/02 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Ľubomírom Jakubom, dňa 6. decembra 2001. V zmysle čl. 6 ods. 1 Dohovoru sťažovateľ namietal, že konanie o jeho žalobe, ktorou napadol odvolanie z funkcie a výpoveď zo zamestnania bolo nespravodlivé v tom, že žaloba bola svojvoľne a neoprávnene zamietnutá. Zároveň namietal, že dĺžka tohto konania bola neprimeraná. 

Súd rozsudkom z 28. februára 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie trvalo 7 rokov a viac ako 4 mesiace na troch stupňoch konania. 

Pri posudzovaní prijateľnosti sťažnosti týkajúcej sa dĺžky konania sa Súd nestotožnil s argumentom vlády, že sťažovateľ nevyčerpal vnútroštátne prostriedky nápravy, konkrétne sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Súd poukázal na rozdielnu prax ústavného súdu, ktorý pri rozhodovaní o sťažnostiach na dĺžku konania prebiehajúceho na viacerých stupňoch nie vždy posudzuje celkovú dĺžku konania. Vzhľadom na uvedené vyslovil pochybnosť, či sťažovateľ mohol dosiahnuť odškodnenie v súvislosti s celkovou dĺžkou konania, keďže v čase, keď sťažovateľ mohol využiť ústavnú sťažnosť podľa čl. 127 ústavy, konanie už na prvom stupni neprebiehalo. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd najskôr poznamenal, že v pracovnoprávnych sporoch je nevyhnutné, aby bolo konanie vedené s osobitnou starostlivosťou. Ďalej uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažovateľ žiadal náhradu majetkovej škody vo výške 1 580 000,- Sk a náhradu nemajetkovej ujmy, ktorej výšku ponechal na úvahe Súdu. Súd v prípade sťažovateľa nezistil žiadnu majetkovú škodu, ale priznal mu 2 400 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Sťažovateľ tiež požadoval 45 000,- Sk za náklady a výdavky. Súd mu ako náhradu nákladov a výdavkov priznal sumu 250 eur.

JENČOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok zo 4. mája 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 70798/01 podanej proti Slovenskej republike slovenskou štátnou občianskou, pani Elenou Jenčovou, dňa 14. mája 2001. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou konania o súdny výkon rozhodnutia došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Konanie o súdny výkon rozhodnutia trvalo 3 roky a 29 dní na dvoch stupňoch konania.

Pri posudzovaní podstaty sťažnosti Súd konštatoval, že konanie nebolo zložité. Akceptoval argument vlády, že jeho dĺžka bola spôsobená najmä skutočnosťou, že nebolo možné zistiť miesto pobytu dlžníka. Ďalej uviedol, že sťažovateľka svojím správaním neprispela vo výraznej miere k dĺžke konania. V postupe vnútroštátnych súdov Súd zistil 19-mesačný prieťah. Súd bol toho názoru, že takýto prieťah je za okolností daného prípadu nezlučiteľný s požiadavkou „primeranej lehoty“, a to aj napriek tomu, že konanie ako celok nemožno považovať za osobitne zdĺhavé. Následne dospel k záveru o porušení čl. 6 ods. 1 Dohovoru. 

Sťažovateľka si uplatnila 52 775,- Sk z titulu majetkovej škody a 100 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi zisteným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Z titulu nemajetkovej ujmy priznal sťažovateľke 700 eur. Sťažovateľka si uplatnila tiež 34 656,- Sk z titulu nákladov a výdavkov vynaložených v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a pred Súdom. Súd priznal sťažovateľke sumu 50 eur z titulu jednorázových a neplánovaných výdavkov vzniknutých v konaní pred ním. 

HROBOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 8. júna 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 2010/02 podanej proti Slovenskej republike slovenskou štátnou občianskou, pani Martou Hrobovou, dňa 12. decembra 2001. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou konania o náhradu škody došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. V zmysle čl. 13 Dohovoru namietala, že vo vzťahu k sťažnosti na neprimeranú dĺžku konania nemala k dispozícii účinný prostriedok nápravy. Na neprimeranú dĺžku konania podala sťažovateľka podnet na ústavný súd. Ústavný súd dospel k záveru, že právo sťažovateľky na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov bolo porušené. V rozhodnutí uviedol, že prípad nebol osobitne zložitý, a že sťažovateľka sa výrazným spôsobom o dĺžku konania nepričinila. V predmetnom čase však ústavný súd nemal právomoc poskytnúť sťažovateľke nápravu. Dĺžka konania, ktorú Súd posudzoval predstavovala viac ako 13 rokov na dvoch stupňoch konania.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Súd síce poznamenal, že sťažovateľka svojím správaním prispela do určitej miery k dĺžke konania, a to predovšetkým tým, že opakovane vznášala námietky zaujatosti, ale následne dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  Čo sa týka namietaného porušenia čl. 13 Dohovoru, sťažovateľka vo svojom vyjadrení z februára 2005 uviedla, že nemieni trvať na tejto sťažnosti. Súd ju preto vyčiarkol zo zoznamu prípadov. 

Sťažovateľka požadovala 1 500 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd jej priznal z tohto titulu sumu 6 000 eur.

GAŽÍKOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 13. júna 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 66083/01 podanej proti Slovenskej republike 7. februára 2001 slovenskou štátnou občiankou, pani Júliou Gažíkovou. K zásahu do jej práv malo dôjsť v dôsledku konania o jej návrhu na prerokovanie novoobjaveného dedičstva, resp. o oprave zrejmých nesprávností dedičských rozhodnutí. Sťažovateľka svojím návrhom napadla rozhodnutia vydané štátnym notárstvom v Považskej Bystrici, ktorými bolo prerokované dedičstvo po jej zosnulých rodičoch a žiadala, aby súd v predmetných rozhodnutiach odstránil chyby a nesprávnosti spočívajúce v nepresnej výmere a označení parciel, ako aj spoluvlastníckych podielov nehnuteľností, ktoré boli predmetom dedičstva. Predovšetkým tvrdila, že popis pozostalostí uvedených v rozhodnutí, ktorým bolo prerokované dedičstvo po jej zosnulej matke a ktoré bolo neskôr základom ďalších dvoch rozhodnutí, udával menšie výmery spoluvlastníckych podielov, v dôsledku čoho došlo k obmedzeniu jej vlastníckych práv. V tejto súvislosti sťažovateľka podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru namietala, že konanie o jej návrhu na prerokovanie novoobjaveného dedičstva bolo nespravodlivé v tom, že súdy postupovali v rozpore s príslušnými aplikovateľnými procesnými ustanoveniami a ustálenou súdnou praxou, nakoľko sa nezaoberali jej návrhom ex offo, ale požadovali od nej, aby odôvodnila a podložila svoj návrh dôkazmi, a keď tak neurobila, konanie skončilo v jej neprospech. Ďalej sťažovateľka namietala, že jej záležitosť nebola prerokovaná verejne pred súdom, v dôsledku čoho bola pozbavená možnosti náležite predniesť svoju vec. Zároveň podľa toho istého článku namietala, že dĺžka konania o jej návrhu bola neprimeraná. Podľa čl. 1 Protokolu č. 1 namietala, že nesprávne súdne rozhodnutia viedli k pozbaveniu jej vlastníctva k časti dedičstva. 

Súd rozsudkom z 13. júna 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie trvalo 7 rokov a 2 mesiace na dvoch stupňoch konania. 

Pokiaľ ide o prijateľnosť sťažnosti v časti týkajúcej sa údajnej nespravodlivosti konania, vláda v prvom rade namietala, že čl. 6 ods. 1 Dohovoru nie je aplikovateľný na uvedený prípad, vzhľadom na to, že konanie sa týkalo iba formálnej opravy rozhodnutia, a teda predmetom konania nebolo rozhodovanie o „občianskych právach a záväzkoch“. Súd sa s predbežnou námietkou vlády nestotožnil, majúc za to, že nešlo iba o formálnu opravu namietaného rozhodnutia, pretože súdy na oboch stupňoch okrem formálnych opráv vykonávali aj nové dôkazy za účelom zistenia, aká časť predmetných pozemkov patrí do dedičstva. Vláda ďalej namietala, že pokiaľ ide o námietky týkajúce sa nespravodlivosti konania a verejnosti pojednávania, sťažovateľka mala podať dovolanie. Súd sa s touto námietkou vlády stotožnil a sťažnosť v tejto časti zamietol pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy. Pokiaľ ide o námietku sťažovateľky podľa čl. 1 Protokolu č. 1, Súd skonštatoval, že uvedená časť sťažnosti mala rovnaký základ ako sťažnosť týkajúca sa nespravodlivosti konania podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru a z toho dôvodu ju rovnako zamietol pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka bola neprimeraná , a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažovateľka požadovala 150 000,- Sk z titulu neistoty a utrpenia, ktorému bola vystavená a z titulu zásahu do jej vlastníckych práv. Súd nezistil vznik majetkovej škody, no na druhej strane konštatoval, že sťažovateľka musela utrpieť nemajetkovú ujmu, a preto jej z toho titulu priznal 4 000 eur.

KVASNOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 13. júna 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 67039/01 podanej proti Slovenskej republike slovenskou štátnou občiankou, pani Máriou Kvasnovou, dňa 26. októbra 2000. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou občianskoprávneho konania týkajúceho sa jej návrhu o zrušenie spoluvlastníctva k niekoľkým pozemkom a rodinnému domu došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Ďalej sa sťažovala na porušenie práva na rešpektovanie súkromného života zaručeného čl. 8 Dohovoru v tom, že v rodnom liste bol nesprávne uvedený jej dátum narodenia. Sťažovateľka neskôr sťažnosť rozšírila a namietala aj porušenie čl. 2, 3, 4, 5, 13 a 14 Dohovoru. K porušeniu týchto práv malo dôjsť rozhodnutiami vydanými v konaní o jej návrhu o zrušenie spoluvlastníctva k niekoľkým pozemkom a rodinnému domu, ako aj v konaní o zrušenie spoluvlastníctva k nehnuteľnosti. 

Súd rozsudkom z 13. júna 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania, ktorú Súd posudzoval predstavovala 9 rokov, 6 mesiacov a 18 dní na dvoch stupňoch konania.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že prejednávaný prípad nebol obzvlášť zložitý aj napriek tomu, že pred rozhodnutím o sťažovateľkinom návrhu bolo potrebné rozhodnúť aj o predbežnej otázke a súdy museli vykonať obhliadku nehnuteľnosti za účelom zistenia relevantných skutkových okolností. Dĺžka konania bola čiastočne zapríčinená tým, že sťažovateľka niekoľkokrát zmenila svoj návrh a tým, že požiadala o prerušenie konania až do výsledku konania o jej trestnom oznámení. Súd poznamenal, že okresný súd vo veci nekonal približne 17 mesiacov. Ďalej uviedol, že rozsudok bol sťažovateľke doručený približne 16 mesiacov po jeho vyhlásení. Na základe uvedeného Súd dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná a čl. 6 ods. 1 Dohovoru bol porušený. 

Sťažovateľka žiadala náhradu nemajetkovej ujmy vo výške 5 000 000,- Sk. Súd jej z tohto titulu priznal 4 100 eur.  

MAGURA proti Slovenskej republike
rozsudok z 13. júna 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 44068/02 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Michalom Magurom, dňa 22. novembra 2002. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania týkajúceho sa neplatnosti okamžitého skončenia pracovného pomeru a náhrady ušlej mzdy došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Na neprimeranú dĺžku konania podal sťažovateľ sťažnosť podľa čl. 127 ústavy na ústavný súd. Ústavný súd rozhodol, že okresný súd v konaní týkajúcom sa neplatnosti okamžitého skončenia pracovného pomeru porušil sťažovateľovo právo podľa čl. 48 ods. 2 ústavy na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov a jeho právo podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru na prerokovanie veci v primeranej lehote. Dospel k záveru, že predmet konania sa nevyznačoval osobitnou zložitosťou a sťažovateľovo správanie bolo aktívne a súčinnostné. Ústavný súd prikázal okresnému súdu konať vo veci bez prieťahov a zaplatiť sťažovateľovi 15 000,- Sk ako primerané finančné zadosťučinenie za utrpenú nemajetkovú ujmu. Následne podal sťažovateľ novú ústavnú sťažnosť, v ktorej sa sťažoval na dĺžku konania týkajúceho sa náhrady ušlej mzdy. Ústavný súd konštatoval, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo podľa čl. 48 ods. 2 ústavy na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov a jeho právo podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru na prerokovanie veci v primeranej lehote, prikázal okresnému súdu konať vo veci bez prieťahov a priznal sťažovateľovi 20 000,- Sk ako primerané finančné zadosťučinenie za utrpenú nemajetkovú ujmu.

Súd mal za to, že nakoľko sú otázky platnosti skončenia sťažovateľovho pracovného pomeru a náhrady ušlej mzdy úzko prepojené, ich súdne prerokovanie je potrebné považovať na účely čl. 6 ods. 1 Dohovoru za jedinú vec. Dĺžka konania, ktorú Súd posudzoval  predstavovala viac ako 8 rokov a 3 mesiace na dvoch stupňoch konania.

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý sťažovateľovi dvakrát priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľovi spolu čiastku zodpovedajúcu približne 900 eurám, ktorá predstavuje menej ako 20 % toho, čo spravidla priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Súd dospel k záveru, že náhrada, ktorú získal sťažovateľ na vnútroštátnej úrovni nie je dostatočná.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd najskôr poznamenal, že v pracovnoprávnych sporoch je nevyhnutné, aby bolo konanie vedené s osobitnou starostlivosťou. Ďalej uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov, vrátane skutočnosti, že sťažovateľ podstatne rozšíril svoju žalobu o nárok na náhradu ušlej mzdy v relatívne pokročilom štádiu konania mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 100 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd zobral do úvahy osobitné okolnosti predmetného prípadu a skutočnosť, že sťažovateľ už získal určité spravodlivé zadosťučinenie na základe nálezov ústavného súdu a priznal mu z tohto titulu 1 800 eur. Sťažovateľ požadoval tiež 2 000,- Sk za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred Súdom. Súd mu priznal celú uplatnenú sumu, ktorá zodpovedá čiastke 50 eur.

MÚČKOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 13. júna 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 21302/02 podanej proti Slovenskej republike slovenskou štátnou občiankou, pani Helenou Múčkovou, dňa 13. júna 2001. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou konania o náhradu škody a na ochranu osobnosti došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe na náhradu škody sťažovateľka ďalej v zmysle čl. 6 ods. 1 Dohovoru namietala, že zamietnutím žiadosti o pridelenie právneho zástupcu, ktorý by ju bezplatne zastupoval v dovolacom konaní, došlo k porušeniu jej práva na prístup k súdu. V zmysle toho istého článku namietala porušenie práva na spravodlivé súdne konanie, ku ktorému malo dôjsť tým, že dôvody, pre ktoré vnútroštátne súdy zamietli oslobodenie sťažovateľky od súdnych poplatkov v konaní na ochranu osobnosti neboli dostatočné. Podľa čl. 13 Dohovoru sťažovateľka namietala, že vo vzťahu k sťažnostiam na porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru nemala k dispozícii účinný prostriedok nápravy. 

Súd rozsudkom z 13. júna 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa nespravodlivosti konania  o sťažovateľkinej žalobe na ochranu osobnosti a sťažnosti podľa čl. 6 ods. 1 a 13 Dohovoru týkajúce sa neprimeranej dĺžky konaní a absencie účinného prostriedku nápravy v tomto ohľade. Zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie o žalobe na náhradu škody trvalo 9 rokov, 4 mesiace a 13 dní na troch stupňoch konania. Konanie na ochranu osobnosti trvalo 8 rokov, 9 mesiacov a 13 dní na troch stupňoch konania. 

Vo vzťahu k namietanej nespravodlivosti konania o náhrade škody vzal Súd do úvahy, že sťažovateľka mala určitý príjem a tiež, že nepreukázala, že by ju nejaký advokát odmietol zastupovať, alebo že by bol požadovaný súdny poplatok neprimerane vysoký. Súd ďalej prihliadol na to, že dovolacie konanie bolo zastavené v dôsledku toho, že sťažovateľka nesplnila zákonom ustanovené náležitosti. Súd preto sťažnosť na nespravodlivosť tohto konania zamietol čiastočne z dôvodu zjavnej nepodloženosti a čiastočne pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy. Vzhľadom na vyššie uvedené, Súd dospel k záveru o neaplikovateľnosti čl. 13 v tomto ohľade. Pokiaľ ide o namietanú absenciu účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k sťažnosti sťažovateľky na nespravodlivosť konania na ochranu osobnosti, Súd uviedol, že mala možnosť podať voči rozhodnutiu okresného súdu o zamietnutí jej žiadosti o oslobodenie od súdnych poplatkov odvolanie. Súd uviedol, že „prostriedok nápravy“ v zmysle čl. 13 neznamená prostriedok nápravy, ktorý musí byť aj úspešný, ale iba dostupný a mal za to, že čl. 13 nebol porušený. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti na nespravodlivosť súdneho konania o žalobe na ochranu osobnosti, Súd poznamenal, že vzhľadom na to, že sťažovateľka nebola schopná zaplatiť súdny poplatok, rozhodnutie o jej žiadosti o oslobodenie od súdnych poplatkov bolo rozhodujúce pre otázku, či súdy rozhodnú o podstate jej nároku. Súd dospel k záveru, že v tomto prípade došlo k porušeniu práva na spravodlivé konanie pred súdom podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru, pretože okresný ani krajský súd v odôvodnení rozhodnutia, ktorým nevyhoveli žiadosti o oslobodenie od súdnych poplatkov, presnejšie nešpecifikovali dôvody, na základe ktorých skonštatovali zrejme bezúspešné uplatňovanie alebo bránenie práva sťažovateľkou. Vo vzťahu k namietanej neprimeranej dĺžke konaní Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetné prípady. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd preto rozhodol o porušení čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Súd prijal aj námietku týkajúcu sa absencie účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k dĺžke konaní a rozhodol, že čl. 13 Dohovoru bol porušený. 

Sťažovateľka žiadala náhradu nemajetkovej ujmy vo výške 200,- Sk za každú hodinu, počas ktorej bola vystavená neistote a úzkosti, ktoré boli spôsobené konaním štátnych orgánov zaoberajúcich sa jej prípadom. Súd sťažovateľke priznal z titulu nemajetkovej ujmy sumu 8 000 eur.

SIKA proti Slovenskej republike
rozsudok z 13. júna 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 2132/02 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Vladimírom Sikom, dňa 27. decembra 2001. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe na náhradu škody za zničený plot a uvedenie poškodeného plotu do pôvodného stavu došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ a jeho sused v priebehu konania uzavreli zmier, ktorým sa sused sťažovateľa zaviazal uviesť plot do pôvodného stavu. Následne bol súdu doručený sťažovateľov návrh na súdny výkon zmieru. Ústavný súd, na ktorý sa sťažovateľ obrátil so sťažnosťou podľa čl. 127 ústavy, namietajúc neprimeranú dĺžku konania, posudzoval na základe sťažovateľovho podania iba dĺžku vykonávacieho konania. Ústavný súd rozhodol, že okresný súd porušil sťažovateľovo právo zaručené čl. 48 ods. 2 ústavy na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov a jeho právo zaručené čl. 6 ods. 1 Dohovoru na prerokovanie veci v primeranej lehote. Sťažovateľovi priznal 15 000,- Sk ako primerané finančné zadosťučinenie z titulu nemajetkovej ujmy a nariadil uhradiť sťažovateľovi trovy právneho zastúpenia. 

Pri posudzovaní sťažnosti sa Súd nestotožnil s argumentáciou vlády v tom, že vykonávacie konanie je samostatným konaním, nezávislým od predchádzajúceho konania o nároku a vyslovil, že výkon rozhodnutia akéhokoľvek súdu sa má na účely čl. 6 Dohovoru vnímať ako integrálna súčasť „konania“. Súd konštatoval, že obdobie, ktoré treba posúdiť trvalo viac ako 11 rokov a 4 mesiace.

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý sťažovateľovi priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu približne 380 eurám, ktorá predstavuje menej ako 10 % toho, čo vo všeobecnosti priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Súd dospel k záveru, že náhrada, ktorú získal sťažovateľ na vnútroštátnej úrovni nie je dostatočná. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažovateľ požadoval 7 000 eur z titulu majetkovej škody a nemajetkovej ujmy. Súd nezistil žiadnu priamu spojitosť medzi zisteným porušením a požadovanou majetkovou škodou, preto tento nárok odmietol a priznal sťažovateľovi sumu 2 320 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Ďalej sťažovateľ požadoval približnú čiastku 235 eur za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a pred Súdom. Súd mu z tohto titulu priznal sumu 150 eur pokrývajúcu všetky náklady.

BABYLONOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 20. júna 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 69146/01 podanej proti Slovenskej republike slovenskou štátnou občiankou, pani Katarínou Babylonovou, dňa 22. marca 2001. Sťažovateľka namietala porušenie čl. 8 Dohovoru, ku ktorému malo dôjsť tým, že jej nebolo umožnené zrušiť trvalý pobyt pána D. na jej adrese. Táto skutočnosť ju rušila a negatívne vplývala na jej situáciu v rôznych oblastiach jej súkromného života, napríklad vo veci poskytovania príspevku na bývanie alebo vyrubenia poplatku za odvoz smetí. Sťažovateľka zároveň namietala porušenie čl. 1 Protokolu č. 1, ku ktorému malo dôjsť tým, že nemožnosť zrušenia trvalého pobytu pána D. na jej adrese predstavovala prekážku prípadnému predaju domu.

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s námietkou vlády týkajúcou sa nevyčerpania vnútroštátnych prostriedkov nápravy. Konštatoval, že podľa vnútroštátnej legislatívy v čase vyhlásenia rozsudku nebolo možné dosiahnuť zrušenie trvalého pobytu pána D. na adrese sťažovateľky. Súd uviedol, že mechanizmus Občianskeho zákonníka na ochranu osobnosti umožňuje fyzickej osobe domáhať sa, aby sa upustilo od neoprávnených zásahov do práva na ochranu jej osobnosti, aby sa odstránili následky týchto zásahov a aby jej bolo dané primerané zadosťučinenie. Poznamenal však, že neexistuje žiaden náznak toho, či by tento mechanizmus mohol viesť k zrušeniu trvalého pobytu pána D. v dome sťažovateľky, keďže tento trvalý pobyt bol sám o sebe v súlade s aplikovateľným právom. Súd tiež zdôraznil, že sťažnosť bola podaná dňa 22. marca 2001 a prostriedok nápravy podľa čl. 127 ústavy nebol dostupný skôr ako 1. januára 2002. Poukázal aj na judikatúru ústavného súdu, podľa ktorej pri preskúmavaní individuálnych sťažností na porušenie ľudských práv nemôže dôjsť k preskúmavaniu ústavnosti dotknutej legislatívy. 

Pri posudzovaní podstaty sťažnosti Súd pripomenul, že povinnosť štátu zabezpečiť účinný výkon práv podľa Dohovoru, ktorú ukladá čl. 1 Dohovoru, môže aj pri absencii akéhokoľvek priameho zásahu štátneho orgánu vyžadovať prijatie opatrení na ochranu práv zaručených čl. 8 Dohovoru aj vo sfére vzťahov medzi jednotlivcami. Skutočnosť, že nemožno odhlásiť trvalý pobyt pána D., je dostatočne závažná na to, aby predstavovala zásah do práva na rešpektovanie súkromného života a obydlia sťažovateľky. Vláda nepredložila žiaden argument týkajúci sa verejného záujmu, ktorým by ospravedlnila právnu úpravu podľa zákona č. 135/1982 Zb. o hlásení a evidencii pobytu občanov v prípadoch, ak hlásenie trvalého pobytu nezodpovedá skutočnej situácii. Za daných okolností Súd nenašiel žiadnu spravodlivú rovnováhu medzi záujmami sťažovateľky a záujmami spoločnosti. V súlade s uvedeným Súd rozhodol, že vnútroštátny právny systém nezabezpečil právo sťažovateľky na rešpektovanie jej súkromného života a obydlia a čl. 8 Dohovoru bol porušený. Súd zároveň rozhodol, že vzhľadom na závery týkajúce sa čl. 8 Dohovoru nie je potrebné osobitne sa zaoberať čl. 1 Protokolu č. 1.

Sťažovateľka žiadala náhradu nemajetkovej ujmy a jej výšku nechala na zváženie Súdu. Súd zohľadnil, že príslušná legislatíva v tejto oblasti sa má zmeniť a podľa novej právnej úpravy bude mať sťažovateľka možnosť požiadať o zrušenie trvalého pobytu pána D. v jej dome. Súd priznal sťažovateľke z tohto titulu 1 500 eur. 

OBLUK proti Slovenskej republike
rozsudok z 20. júna 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 69484/01 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Alexandrom Oblukom, dňa 9. mája 2001. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe na zaplatenie nájomného proti podnikateľke B., konania o žalobe na nariadenie povinnosti zaplatiť zmluvnú pokutu za oneskorené zaplatenie nájomného proti podnikateľke K., konania o žalobe na zaplatenie peňažnej sumy z titulu nezaplateného nájomného proti spoločnosti M. a konania o žalobe na zaplatenie peňažnej sumy proti podnikateľovi M., došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. 

Súd rozsudkom z 20. júna 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o sťažovateľovej žalobe proti podnikateľke B. a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania, ktorú Súd posudzoval predstavovala 3 roky a takmer 8 mesiacov na jednom stupni konania.

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že celková dĺžka bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. 
 
Sťažovateľ požadoval 7 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Súd mu z tohto titulu priznal 2 400 eur. Sťažovateľ požadoval tiež 26 400,- Sk za náklady a výdavky vynaložené pred vnútroštátnymi súdmi a 24 000,- Sk za tie, ktoré mu vznikli pred Súdom. Súd považoval za primerané priznať mu sumu 50 eur, pokrývajúcu všetky náklady. 

TERÉNI proti Slovenskej republike
rozsudok z 20. júna 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 77720/01 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Viliamom Terénim, dňa 10. septembra 2001. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o žalobe na náhradu ušlej mzdy a troch konaní týkajúcich sa neplatnosti výpovede zo zamestnania došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa zároveň v zmysle čl. 6 ods. 1 Dohovoru sťažoval na to, že zamietnutie jeho žaloby týkajúcej sa tretej výpovede zo zamestnania bolo svojvoľné. Podľa čl. 11 Dohovoru namietal, že súdy nevzali do úvahy skutočnosť, že s odborovou organizáciou, ktorej bol členom, malo byť podanie výpovede vopred prerokované. 

Súd rozsudkom z 20. júna 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky tretieho konania o sťažovateľovej žalobe o neplatnosť výpovede a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konanie trvalo 7 rokov, 6 mesiacov a 5 dní na troch stupňoch konania. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd najskôr poznamenal, že v pracovnoprávnych sporoch je nevyhnutné, aby bolo konanie vedené s osobitnou starostlivosťou. Pri posudzovaní dĺžky konania Súd uviedol, že konanie bolo do značnej miery zložité, nakoľko bolo nevyhnutné spoľahlivo zistiť skutkový stav, na základe ktorého bola sťažovateľovi daná výpoveď zo zamestnania. Ďalej konštatoval, že o dĺžku konania sa podstatným spôsobom pričinili vnútroštátne súdy. Súd poznamenal, že pojednávanie na krajskom súde sa uskutočnilo takmer rok potom, ako mu bol predložený spis. Ďalej, že pri rozhodovaní o druhom odvolaní sťažovateľa bol krajský súd nečinný deväť mesiacov a  spis bol doručený okresnému súdu až po siedmych mesiacoch po vyhlásení rozhodnutia krajského súdu. Rozsudok okresného súdu bol doručený viac ako päť mesiacov po jeho vyhlásení. Súd tiež poznamenal, že krajský súd zrušil prvostupňové rozhodnutie z dôvodu, že okresný súd nerešpektoval jeho záväzný právny názor a nevykonal dôkazy za účelom náležitého zistenia skutkového stavu V súlade s uvedeným Súd rozhodol, že čl. 6 ods. 1 Dohovoru bol porušený. 

Sťažovateľ požadoval 6 000 000,- miliónov Sk z titulu majetkovej škody, ako aj nemajetkovej ujmy. Tvrdil, že jeho životná úroveň sa podstatne znížila v dôsledku jeho prepustenia zo zamestnania a že následkom toho, ako súdy prerokovávali jeho vec, pociťoval tieseň a utrpel psychickú traumu. Súd nezistil žiadnu priamu spojitosť medzi konštatovaným porušením a požadovanou majetkovou škodou, preto sťažovateľov nárok zamietol. Z titulu nemajetkovej ujmy sťažovateľovi priznal sumu 2 800 eur. Sťažovateľ ďalej požadoval 12 715,- Sk  ako náhradu za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a pred Súdom. Čo sa týka trov vnútroštátnych konaní, Súd nezistil žiadnu príčinnú súvislosť medzi porušením Dohovoru a nákladmi a výdavkami požadovanými sťažovateľom. Vo vzťahu ku konaniu pred Súdom priznal sťažovateľovi sumu 100 eur ako náhradu za poštovné a ďalšie drobné výdavky, ktoré sťažovateľ vynaložil v súvislosti s podaním sťažnosti a pokračovaním v nej.

BÍRO proti Slovenskej republike
rozsudok z 27. júna 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 57678/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 13. apríla 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Dušanom Bírom. Podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru sťažovateľ namietal porušenie práva na prerokovanie veci v primeranej lehote v trestnom konaní začatom na základe jeho trestného oznámenia, v ktorom si ako poškodený uplatnil nárok na náhradu škody. Zároveň namietal, že nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy podľa čl. 13 Dohovoru, vzhľadom na to, že hoci podľa čl. 127 ústavy podal na ústavný súd sťažnosť na celkovú dĺžku trestného konania, ústavný súd ju odmietol. Okrem toho namietal porušenie čl. 5, 13 a 17 Dohovoru. 

Dňa 10. mája 2005 vyhlásil Súd čiastkové rozhodnutie o prijateľnosti sťažnosti, ktorým prijal na ďalšie konanie sťažnosť v časti týkajúcej sa porušenia čl. 6 ods. 1 a 13 Dohovoru a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti.

Pokiaľ ide o namietané porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru, Súd sa pri posudzovaní podstaty sťažnosti opieral o skutočnosť, že hoci sťažovateľ podal viacero trestných oznámení, samotné trestné stíhanie začalo až o štyri roky nato, ako sťažovateľ podal prvé trestné oznámenie, pričom práve v ňom uvedené skutočnosti boli predmetom neskôr začatého trestného stíhania. Z toho dôvodu Súd posudzoval obdobie v trvaní 7 rokov a 3 mesiacov, ktoré začalo podaním prvého trestného oznámenia. Vo vzťahu k dĺžke konania Súd uviedol, že prvé trestné oznámenie sťažovateľa z februára 1999 bolo štyrikrát odložené predtým, ako došlo v marci 2003 k začatiu trestného stíhania a v júni 2004 k vzneseniu obvinení voči konkrétnym osobám. S prihliadnutím na uvedené skutočnosti, ako aj na to, že trestné konanie bolo stále v prípravnom štádiu, Súd konštatoval, že celková dĺžka trestného konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Pokiaľ ide o námietku sťažovateľa spočívajúcu v neexistencii účinného vnútroštátneho prostriedku nápravy, Súd vzhľadom na záver ústavného súdu, ktorým bola sťažnosť sťažovateľa na prieťahy v konaní vyhlásená za neprijateľnú s odôvodnením, že poškodený v trestnom konaní nemá právo na to, aby o jeho nároku na náhradu škody bolo rozhodnuté urýchlene, konštatoval, že došlo k porušeniu čl. 13 Dohovoru.

Sťažovateľ si uplatnil sumu vo výške približne 400 000 eur z titulu majetkovej škody, 265 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy a spolu 350 eur z titulu nákladov a výdavkov vynaložených v konaní pred vnútroštátnymi súdmi, ako aj v konaní pred Súdom. Vzhľadom na to, že Súd nezistil príčinnú súvislosť medzi zistenými porušeniami a údajnou majetkovou škodou, nárok sťažovateľa uplatnený z titulu majetkovej škody zamietol. Z titulu nemajetkovej ujmy priznal Súd sťažovateľovi 4 800 eur a zároveň 150 eur ako náhradu nákladov a výdavkov. Zvyšok jeho nárokov Súd zamietol.

RIŠKOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 22. augusta 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 58174/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 23. januára 1999 slovenskou štátnou občiankou, pani Ingrid Riškovou. Sťažovateľka namietala, že neprimeranou dĺžkou konania týkajúceho sa zrušenia spoluvlastníctva k nehnuteľnosti a konania týkajúceho sa zaplatenia určitej sumy peňazí došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Podľa čl. 13 Dohovoru sa sťažovateľka sťažovala, že vo vzťahu k namietanému porušeniu práva na prerokovanie veci v primeranej lehote nemala k dispozícii účinný prostriedok nápravy. Okrem toho sťažovateľka namietala porušenie práva na pokojné užívanie majetku zaručeného čl. 1 Protokolu č. 1, ako aj ďalších článkov, a to čl. 1, 3, 5, 8, 12 a 14 Dohovoru, čl. 2-4 Protokolu č. 4 a čl. 2-5 Protokolu č. 7. Sťažovateľka sa na dĺžku vyššie uvedených konaní sťažovala aj na ústavnom súde. Ústavný súd v oboch prípadoch nálezmi vyslovil, že došlo k porušeniu jej práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručeného čl. 48 ods. 2 ústavy a práva na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručeného čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Vo vzťahu ku konaniu týkajúcemu sa zrušenia spoluvlastníctva k nehnuteľnosti ústavný súd priznal sťažovateľke primerané finančné zadosťučinenie 20 000,- Sk a vo vzťahu ku konaniu týkajúcemu sa zaplatenia určitej sumy peňazí 10 000,- Sk. 

Súd rozsudkom z 22. augusta 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konaní a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania o zrušenie spoluvlastníctva k nehnuteľnosti, ktorú posudzoval Súd predstavovala 14 rokov a viac ako 3 mesiace na troch stupňoch konania. Dĺžka konania týkajúceho sa zaplatenia určitej sumy peňazí, ktorú posudzoval Súd predstavovala 10 rokov a viac ako 7 mesiacov na jednom stupni konania.

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľku nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konaní už posudzoval ústavný súd, ktorý sťažovateľke priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľke vo vzťahu ku konaniu o zrušenie spoluvlastníctva k nehnuteľnosti čiastku zodpovedajúcu približne 500 eur a vo vzťahu ku konaniu o zaplatenie určitej sumy peňazí čiastku zodpovedajúcu približne 250 eur, ktoré predstavujú približne 10 % a 5 % toho, čo by sťažovateľke pravdepodobne priznal Súd. Súd dospel k záveru, že náhrada, ktorú sťažovateľka získala na vnútroštátnej úrovni nie je dostatočná. Vláda ďalej argumentovala, že pokiaľ sa sťažovateľka domnievala, že sa v postupe okresného súdu v období po vyhlásení oboch nálezov vyskytli akékoľvek ďalšie prieťahy, mohla opätovne podať na ústavný súd sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Vzhľadom na to, že ústavný súd svojimi nálezmi výslovne prikázal okresnému súdu konať vo veci bez zbytočných prieťahov, sa Súd s uvedenou námietkou vlády nestotožnil a bol toho názoru, že od sťažovateľky sa už nevyžadovalo, aby podala novú ústavnú sťažnosť. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov sa Súd stotožnil so závermi ústavného súdu, že dĺžka konaní bola neprimeraná. Pokiaľ ide o obdobie nasledujúce po vyhlásení oboch nálezov, Súd po preskúmaní predložených materiálov dospel k záveru, že v oboch konaniach sa vyskytli ďalšie neodôvodnené prieťahy. Súd preto skonštatoval, že došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Pokiaľ ide o namietané porušenie čl. 13 Dohovoru, Súd konštatoval, že sťažovateľke bola poskytnutá náprava preventívneho aj kompenzačného charakteru, a teda mala k dispozícii účinný prostriedok nápravy v podobe sťažnosti podľa čl. 127 ústavy. Z toho dôvodu túto námietku sťažovateľky zamietol ako zjavne nepodloženú. 

Sťažovateľka požadovala 3 000 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy a 7 400,- Sk ako náhradu nákladov a výdavkov, ktoré jej vznikli v súvislosti s konaním. Súd priznal sťažovateľke 4 750 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy a 100 eur ako náhradu nákladov a výdavkov. Zvyšok jej nárokov zamietol. 

LUBINA proti Slovenskej republike
rozsudok z 19. septembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 77688/01 podanej proti Slovenskej republike dňa 12. novembra 2001 slovenským štátnym občanom, pánom Ľubomírom Lubinom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o jeho návrhu týkajúcom sa úpravy styku so synom došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ ďalej namietal, že došlo k porušeniu čl. 8 Dohovoru tým, že vnútroštátne súdy nedokázali urýchlene rozhodnúť vo veci, v dôsledku čoho sa nemohol stýkať so svojím synom. Sťažovateľ sa sťažoval na dĺžku vyššie uvedeného konania na ústavnom súde. Ústavný súd dospel k záveru, že právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručené čl. 48 ods. 2 ústavy porušené nebolo. Ústavný súd vzal do úvahy predovšetkým zložitosť veci a správanie sťažovateľa, ktoré prispeli k celkovej dĺžke predmetného konania. Vo vzťahu k postupu okresného súdu ústavný súd uviedol, že sudkyňa v konaní postupovala s náležitou starostlivosťou. Dĺžka konania bola do značnej miery spôsobená ťažkosťami s vypracovaním znaleckého posudku. Skutočnosť, že traja ustanovení znalci nebudú môcť vyhotoviť znalecký posudok však nebolo možné predpokladať, a preto ústavný súd dospel k záveru, že nemožno okresnému súdu pripísať neodôvodnené prieťahy v tomto smere. Skutočnosť, že sudkyňa neurgovala prvú znalkyňu po uplynutí lehoty na predloženie posudku nemala na túto situáciu zásadný vplyv. Sťažovateľ v odôvodnení svojej ústavnej sťažnosti spomenul tiež čl. 8 Dohovoru. Sťažovateľ však túto samostatnú námietku neuviedol v texte petitu, ktorý žiadal od ústavného súdu vysloviť. 

Súd rozsudkom z 19. septembra 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania, ktorú Súd posudzoval predstavovala viac ako 6 rokov a 7 mesiacov. Počas tohto obdobia bolo o merite veci rozhodované na prvom stupni a dovolacím súdom bolo rozhodnuté o viacerých procesných otázkach.

Pri posudzovaní prijateľnosti sťažnosti sa Súd vo vzťahu k namietanému porušeniu čl. 8 Dohovoru stotožnil s predbežnou námietkou vlády o nevyčerpaní vnútroštátnych prostriedkov nápravy, konkrétne sťažnosti podľa čl. 127 ústavy. Súd poznamenal, že sťažovateľ neuviedol samostatnú námietku na porušenie čl. 8 Dohovoru v texte petitu ústavnej sťažnosti, pričom príslušné zákonné ustanovenia účinné v danom čase neumožňovali ústavnému súdu rozhodovať nad petit ústavnej sťažnosti. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania vláda s odvolaním sa na rozhodnutie ústavného súdu tvrdila, že nedošlo k porušeniu práva sťažovateľa na prerokovanie veci v primeranej lehote. Pri posudzovaní podstaty sťažnosti Súd poznamenal, že v prípadoch týkajúcich sa osobného stavu je potrebné konanie viesť s osobitnou starostlivosťou. Súd pripustil, že vec možno považovať do určitej miery za zložitú, pretože bolo potrebné vypracovať znalecké posudky. Zároveň uviedol, že k dĺžke konania prispeli svojim správaním aj účastníci konania. Súd však zistil viacero prieťahov v konaní okresného súdu. Poukázal na štvormesačné obdobie nečinnosti, ktoré v reakcii na sťažnosť sťažovateľa uznal krajský súd, na prieťahy pri vypracovávaní znaleckých posudkov, ako aj na to, že okresný súd vytýčil termín ústneho pojednávania rok po tom, ako mu bol predložený posledný znalecký posudok. Súd konštatoval, že čl. 6 ods. 1 Dohovoru bol porušený. 

Sťažovateľ požadoval sumu 1 200 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd mu priznal 4 500 eur. Sťažovateľ ďalej požadoval na náhradu nákladov a výdavkov vynaložených v konaní pred ústavným súdom ako aj v konaní pred Súdom 20 % zo sumy, ktorú mu Súd prizná z titulu utrpenej nemajetkovej ujmy, resp. 31 404,- Sk. Súd mu priznal 800 eur ako náhradu akýchkoľvek nákladov a výdavkov. 

ŠIDLOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 26. septembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 50224/99 podanej proti Slovenskej republike slovenskou štátnou občiankou, pani Tatjanou Šidlovou, dňa 12. júna 1999. Sťažovateľka sa pôvodne sťažovala na porušenie čl. 5 ods. 1, 6 ods. 1, 8, 10, 13 a 14 Dohovoru a čl. 1 Protokolu č. 1. Sťažnosť bola vláde notifikovaná po tom, ako dňa 22. februára 2005 Súd prijal čiastkové rozhodnutie o prijateľnosti sťažnosti, v ktorom rozhodol, že bude posudzovať sťažnosť podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru na neprimeranú dĺžku troch konaní týkajúcich sa majetku sťažovateľkinho zosnulého otca, konania o žalobe na ochranu osobnosti a konania týkajúceho sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke, ďalej sťažnosť podľa čl. 1 Protokolu č. 1 na to, že v dôsledku neprimeranej dĺžky konaní týkajúcich sa majetku sťažovateľkiných zosnulých rodičov sťažovateľka nemohla pokojne užívať svoj majetok a napokon sťažnosť podľa čl. 13 Dohovoru na to, že sťažovateľka nemala k dispozícii účinný prostriedok nápravy s ohľadom na jej sťažnosť podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Zvyšok sťažnosti Súd zamietol ako neprijateľný z dôvodu zjavnej nepodloženosti niektorých námietok alebo pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy. Dĺžkou dovolacieho konania o žalobe na ochranu osobnosti sa na základe ústavnej sťažnosti podanej sťažovateľkou zaoberal aj ústavný súd. Ten dospel k záveru, že právo sťažovateľky na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov bolo porušené. Zároveň prikázal v tomto konaní postupovať bez zbytočných prieťahov a sťažovateľke priznal primerané finančné zadosťučinenie vo výške 30 000,- Sk. 

Súd rozsudkom z 26. septembra 2006 vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky dovolacieho konania o žalobe na ochranu osobnosti a konania týkajúceho sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke, sťažnosť podľa čl. 13 Dohovoru z dôvodu neexistencie účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k sťažnosti podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru na dĺžku konania týkajúceho sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke a sťažnosť podľa čl. 1 Protokolu č. 1 z dôvodu neprimeranej dĺžky konania týkajúceho sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke. Súd zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka dovolacieho konania o žalobe na ochranu osobnosti, ktorú Súd posudzoval predstavovala viac ako 6 rokov a 4 mesiace. Dĺžka konania týkajúceho sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke, ktorú Súd posudzoval predstavovala takmer 5 rokov a 8 mesiacov. V tomto období sa vecou zaoberal notár a súd prvého stupňa.

Súd vo svojom rozsudku zamietol sťažnosť sťažovateľky týkajúcu sa údajnej neprimeranej dĺžky konaní týkajúcich sa majetku sťažovateľkinho zosnulého otca z dôvodu, že bola podaná po lehote, že bola zjavne nepodložená a že neboli vyčerpané vnútroštátne prostriedky nápravy. Vzhľadom na uvedené zamietol aj sťažnosť týkajúcu sa neexistencie účinného prostriedku nápravy a tiež námietku týkajúcu sa porušenia práva na pokojné užívanie majetku. Sťažnosť na prieťahy prvostupňového a odvolacieho konania o žalobe na ochranu osobnosti Súd zamietol z dôvodu nevyčerpania vnútroštátnych prostriedkov nápravy. Pokiaľ ide o dĺžku dovolacieho konania o žalobe na ochranu osobnosti, Súd sa nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľku nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý jej priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľke čiastku zodpovedajúcu približne 790 eurám, ktorá predstavuje menej ako 25 % toho, čo vo všeobecnosti priznáva Súd v podobných slovenských prípadoch. Súd dospel k záveru, že náhrada, ktorú sťažovateľka získala na vnútroštátnej úrovni nie je dostatočná. 

Vo vzťahu k podstate tejto sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka dovolacieho konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Námietku týkajúcu sa neexistencie účinného prostriedku nápravy v tomto ohľade Súd s odkazom na existenciu inštitútu ústavnej sťažnosti zamietol ako zjavne nepodloženú. Vo vzťahu k namietanej dĺžke konania týkajúceho sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka tohto konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Zároveň rozhodol, že došlo k porušeniu čl. 13 Dohovoru, pretože v danom čase sťažovateľka nemala k dispozícii účinný prostriedok nápravy v podobe ústavnej sťažnosti podľa čl. 127 ústavy, a že nevzniká žiadna osobitná otázka podľa čl. 1 Protokolu 1 zaručujúceho právo pokojne užívať majetok, a preto nie je potrebné podľa tohto článku prípad posudzovať.

Sťažovateľka požadovala sumu 126 158,- Sk z titulu majetkovej škody, ktorú údajne utrpela v súvislosti s konaním o majetku jej zosnulého otca. Súd nezistil žiadnu priamu súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Sťažovateľka ďalej požadovala sumy 300 000,- Sk, 500 000,- Sk a 200 000,- Sk za nemajetkovú ujmu, ktorá jej údajne vznikla v súvislosti s konaniami týkajúcimi sa majetku sťažovateľkinho zosnulého otca, konaním o žalobe na ochranu osobnosti a konaním týkajúcim sa pozostalosti po sťažovateľkinej zosnulej matke. Súd priznal sťažovateľke z tohto  titulu sumu 5 500 eur. Ďalej sťažovateľka požadovala čiastku 8 645,- Sk za náklady a výdavky vynaložené v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a pred Súdom. Súd jej z tohto titulu priznal sumu 200 eur.

KURIL proti Slovenskej republike
rozsudok z 3. októbra 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 63959/00 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Ladislavom Kurilom, dňa 31. augusta 2000. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania týkajúceho sa náhrady ušlej mzdy a konania týkajúceho sa náhrady škody došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. So sťažnosťou na neprimeranú dĺžku konaní sa sťažovateľ obrátil podľa čl. 127 ústavy na ústavný súd. Ústavný súd rozhodol, že sťažovateľovo právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov bolo v oboch konaniach porušené. Vo svojom náleze ústavný súd priznal sťažovateľovi sumu 120 000,- Sk ako primerané finančné zadosťučinenie, prikázal okresnému súdu, aby nahradil sťažovateľovi trovy konania a aby konal v oboch veciach bez ďalších prieťahov. Dĺžka konania týkajúceho sa náhrady ušlej mzdy, ktorú posudzoval Súd predstavovala viac ako 14 rokov a 3 mesiace na troch stupňoch konania. Dĺžka konania týkajúceho sa nároku na náhradu škody, ktorú posudzoval Súd predstavovala 12 rokov, 8 mesiacov a 20 dní na dvoch stupňoch konania.

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s argumentom vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý sťažovateľovi priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastku zodpovedajúcu približne 2 965 eurám, ktorá predstavuje približne 16 % z toho, čo by v tom čase pravdepodobne priznal v súlade so svojou rozhodovacou činnosťou Súd. Podľa Súdu náprava poskytnutá sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni nebola dostatočná. Súd uviedol, že nakoľko ústavný súd výslovne prikázal okresnému súdu konať bez ďalších prieťahov, sťažovateľ nebol povinný podať novú ústavnú sťažnosť. Ďalej Súd podotkol, že sťažovateľ nevyužil možnosť domáhať sa nápravy prostredníctvom ústavnej sťažnosti, namietajúc prieťahy pred krajským súdom a najvyšším súdom, čo treba vziať do úvahy pri rozhodovaní o podstate sťažnosti a o spravodlivom zadosťučinení. 

Pri posudzovaní podstaty sťažnosti Súd pripomenul, že pracovnoprávne spory musia byť vedené s osobitnou starostlivosťou. Súd sa stotožnil s rozhodnutím ústavného súdu v tom, že dĺžka oboch konaní bola neprimeraná. Čo sa týka obdobia nasledujúceho po vyhlásení nálezu ústavného súdu, okresný súd rozhodol po približne 8 mesiacoch. Súd uznal, že okresný súd takto splnil príkaz ústavného súdu a konštatoval, že pokiaľ ide o konanie na odvolacom a dovolacom súde, sťažovateľ mal možnosť domáhať sa nápravy pred ústavným súdom. Vzhľadom na tieto úvahy dospel Súd k záveru, že dĺžkou oboch dotknutých konaní bol porušený čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

Vo formulári sťažnosti sťažovateľ predbežne požadoval 1 000 000,- Sk ako náhradu škody a 200 000,- Sk za svoje náklady a výdavky. Po tom, čo bola sťažnosť notifikovaná dotknutej vláde a strany boli informované o tom, že Súd bude spoločne posudzovať  prijateľnosť a podstatu prípadu, Súd vyzval sťažovateľa, aby predložil svoje nároky na spravodlivé zadosťučinenie. Sťažovateľ tak neurobil, a preto mu Súd podľa čl. 41 Dohovoru nepriznal žiaden nárok. 

PAULÍK proti Slovenskej republike
rozsudok z 10. októbra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 10699/05 podanej proti Slovenskej republike dňa 28. februára 2005 slovenským štátnym občanom, pánom Jozefom Paulíkom. Sťažovateľ podľa čl. 8 Dohovoru namietal, že štát mu neposkytol právne prostriedky na zapretie otcovstva, ktoré mu bolo v roku 1970 určené súdom na základe krvnej skúšky napriek tomu, že neskôr, v roku 2004 vykonaná analýza DNA jeho otcovstvo vylúčila. Podľa čl. 13 Dohovoru v spojení s čl. 8 Dohovoru ďalej namietal, že nemal k dispozícii prostriedok nápravy, ktorým by mohol na základe nových biologických dôkazov napadnúť súdom určené otcovstvo. Okrem toho podľa čl. 14 Dohovoru taktiež v spojení s čl. 8 Dohovoru namietal, že matky a otcovia, ktorých otcovstvo je prezumované na základe Zákona o rodine, majú právo na zapretie otcovstva, kým v jeho prípade, t. j. určenia otcovstva súdom, nemohol využiť žiaden z dostupných právnych prostriedkov. Ďalej podľa čl. 1 Protokolu č. 1 namietal, že dieťa, ktorému bol určený za otca je jeho neopomenuteľným dedičom. Sťažovateľ sa na porušenie čl. 8 Dohovoru sťažoval aj na ústavnom súde. Svoju sťažnosť podľa čl. 127 ústavy adresoval voči úradom prokuratúry a voči Národnej rade SR. Tvrdil, že došlo k rozporu medzi právnym stavom založeným na základe rozsudku z roku 1970 a skutočným stavom, ktorý odzrkadľoval výsledok DNA analýzy z roku 2004 a že podľa Občianskeho súdneho poriadku a Zákona o rodine nemal k dispozícii žiadne právne prostriedky, ktorými by mohol byť odstránený vzniknutý nesúlad. Ústavný súd vyhlásil sťažnosť za neprijateľnú. V časti sťažnosti, ktorá smerovala proti prokuratúre konštatoval, že je zjavne nepodložená, vzhľadom na to, že jednotlivé úrady prokuratúry postupovali v súlade s existujúcou právnou úpravou. Vo zvyšku sťažnosti ústavný súd konštatoval, že vec spadala do právomoci všeobecných súdov, ktoré neboli viazané len vnútroštátnym právom, ale aj medzinárodnými zmluvami. Preto túto časť sťažnosti ústavný súd zamietol pre nevyčerpanie všeobecných prostriedkov nápravy. 

Rozsudkom z 10. októbra 2006 Súd vyhlásil za neprijateľnú sťažnosť podľa čl. 1 Protokolu č. 1, a to samostatne aj v spojení s čl. 13 Dohovoru. Súd zároveň vyhlásil za prijateľný zvyšok sťažnosti.
	
Po preskúmaní skutkových okolností prípadu Súd konštatoval, že nebola dodržaná spravodlivá rovnováha medzi záujmami sťažovateľa a záujmami spoločnosti, potrebná na dosiahnutie účelu zaručeného čl. 8 Dohovoru. Pokiaľ ide o všeobecný záujem, Súd poznamenal, že sťažovateľova domnelá dcéra I. má takmer 40 rokov, má svoju vlastnú rodinu a nie je závislá na výživnom od sťažovateľa. Všeobecný záujem na ochrane jej práv stratil v mnohom na význame v porovnaní s časom, kedy bola dieťaťom. Súd ďalej uviedol, že I. sama iniciovala skúšku DNA a uviedla, že nemá nič proti tomu, aby zaprel otcovstvo. Zdá s, a preto, že neexistencia postupu, ktorým by bolo možné zosúladiť právny stav s biologickou realitou ide proti želaniam dotknutých osôb a nikomu neprináša úžitok. Súd preto dospel k záveru, že slovenský právny poriadok nezabezpečil sťažovateľovi rešpektovanie jeho súkromného života, a preto došlo k porušeniu čl. 8 Dohovoru. Vo vzťahu k podstate sťažnosti podľa čl. 14 Dohovoru v spojení s čl. 8 Dohovoru Súd pripustil, že „legitímny záujem“ na zachovaní právnej istoty, dôvery v rodinné vzťahy a na ochrane záujmov dieťaťa môže, ako principiálny dôvod, ospravedlňovať rozdiel v zaobchádzaní s osobami, ktoré majú záujem na zapretí otcovstva, založený na tom, či otcovstvo bolo prezumované, alebo bolo určené rozhodnutím, ktoré sa stalo právoplatným. Napriek tomu však sledovanie tohto cieľa vyústilo v prejednávanom prípade do toho, že sťažovateľ nemá k dispozícii žiaden postup, ktorým by mohol napadnúť určenie svojho otcovstva, kým iné osoby v analogickej situácii ho majú. Súd preto dospel k záveru, že medzi sledovaným cieľom a prostriedkami použitými na jeho dosiahnutie nebola zachovaná spravodlivá rovnováha a skonštatoval, že došlo k porušeniu čl. 14 Dohovoru v spojení s čl. 8 Dohovoru. Čo sa týka námietky sťažovateľa o neexistencii účinného prostriedku nápravy, Súd vzhľadom na zistené porušenie čl. 8 Dohovoru konštatoval, že uvedenú námietku sťažovateľa podľa čl. 13 Dohovoru už nie je potrebné skúmať.

Sťažovateľ si uplatnil 10 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy a spolu približne 2 445 eur ako náhradu nákladov a výdavkov. Súd mu z titulu nemajetkovej ujmy priznal 5 000 eur a 1 800 eur ako náhradu nákladov a výdavkov.

KLEIN proti Slovenskej republike
rozsudok z 31. októbra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 72208/01 proti Slovenskej republike podanej slovenským štátnym občanom, pánom Martinom Kleinom, dňa 28. júna 2001. Sťažovateľ, ktorý je žurnalistom a filmovým kritikom, namietal, že jeho odsúdením za uverejnenie článku „Sedí sokol na javori, Larry Flynt a sedem faciek pokrytcovi“ došlo k porušeniu jeho práva na slobodu prejavu zaručeného čl. 10 Dohovoru. Článok bol uverejnený v roku 1997 v týždenníku Domino Efekt po tom, ako bol do kín na Slovensku uvedený film Miloša Formana „Ľud verzus Larry Flynt“. Uvedeniu filmu predchádzala reklamná kampaň v podobe plagátu, na ktorom mal hlavný predstaviteľ okolo bedier previazanú zástavu U.S.A. a bol vyobrazený ako ukrižovaný na ženskom lone odetom v bikinách. Reagujúc na uvedenie filmu vystúpil v hlavnej spravodajskej relácii v Slovenskej televízii arcibiskup Mons. Ján Sokol s výzvou na stiahnutie plagátu a filmu. Sťažovateľ vo svojom článku naznačil, že návrh arcibiskupa zakázať distribúciu plagátu a filmu odporuje princípom demokratickej spoločnosti a slobode prejavu a poukázal aj na to, že arcibiskup bol v minulosti členom ŠtB a odsúdil jeho pokrytectvo. Článok bol pritom napísaný ako literárna hra s myšlienkami a asociáciami a obsahoval hanlivé výrazy, pričom nebolo zjavné, ktoré vyjadrenia sa týkajú filmu a ktoré osoby arcibiskupa. Sťažovateľ v článku tiež vyjadril svoje počudovanie nad tým, prečo „slušní katolíci“ nevystúpia z cirkvi, na čele ktorej stojí takáto „obluda“. Následne bolo na základe trestného oznámenia podaného dvoma cirkevnými spoločnosťami voči sťažovateľovi začaté trestné stíhanie. Sťažovateľ bol odsúdený za trestný čin hanobenia národa, rasy a presvedčenia na peňažný trest vo výške 15 000,- Sk s alternatívnym trestom odňatia slobody v trvaní jedného mesiaca. 

Súd vo svojom rozsudku konštatoval, že odsúdenie sťažovateľa za uverejnenie článku predstavovalo zásah do jeho práva na slobodu prejavu. Uznal, že tento zásah mal právny základ v príslušnom ustanovení Trestného zákona a sledoval legitímny cieľ, a to ochranu práv a slobôd iných, ktorých náboženské cítenie mohlo byť uverejneným článkom dotknuté. Poukázal však na sťažovateľov argument, že jeho článok bol reakciou na arcibiskupovo televízne vystúpenie a že formu článku a použité výrazové prostriedky zvolil s ohľadom na to, že článok bol uverejnený v týždenníku zameranom na intelektuálne orientovaných čitateľov, vydávanom v nízkom náklade. Súd mal za to, že sťažovateľov článok nezasiahol do práva iných na slobodu náboženského vyznania v takej miere, ktorá by odôvodňovala uloženú sankciu. Bol toho názoru, že článok predstavoval predovšetkým kritiku osoby arcibiskupa Mons. Jána Sokola a vzhľadom na to, že arcibiskup ešte v konaní pred vnútroštátnymi súdmi vyhlásil, že autorovi článku odpustil a vzdal sa procesného postavenia poškodeného v trestnom konaní, dospel k záveru, že zásah do práva sťažovateľa na slobodu prejavu nezodpovedal naliehavej spoločenskej potrebe a nebol primeraný sledovanému legitímnemu cieľu. Súd tak nepovažoval odsúdenie sťažovateľa za nevyhnutné v demokratickej spoločnosti. V súlade s uvedeným Súd rozhodol, že bol porušený čl. 10 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval sumu 28 084,- Sk ako náhradu majetkovej škody, sumu 90 000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy utrpenej z dôvodu stresu v dôsledku trestného konania, ťažkostí v profesionálnom živote a zníženia jeho spoločenského postavenia a sumu 4 860 eur z titulu trov právneho zastúpenia pred Súdom. Súd nezistil žiadnu priamu súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou, preto tento nárok zamietol. Sťažovateľovi však priznal 6 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy a ďalej 350 eur za náklady a výdavky vo vnútroštátnom konaní a 4 860 eur za náklady a výdavky v konaní pred Súdom. 

ŠČURYOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok ESĽP z 31. októbra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 72019/01 podanej proti Slovenskej republike dňa 13. novembra 2000 slovenskou štátnou občiankou, pani Boženou Ščuryovou. Sťažovateľka sa sťažovala na porušenie práva na spravodlivé prerokovanie veci v primeranej lehote podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru v piatich občianskoprávnych konaniach, v dvoch konaniach o súdny výkon rozhodnutia a v troch trestnoprávnych konaniach. Ďalej sa sťažovala na porušenie práva na pokojné užívanie majetku podľa čl. 1 Protokolu č. 1 a práva na rovnosť medzi manželmi podľa čl. 5 Protokolu č. 7. Dĺžkou dvoch občianskoprávnych konaní, a to konkrétne konania o návrhu na  zvýšenie výživného a konania o návrhu na rozvod sa na základe ústavných sťažností podaných sťažovateľkou podľa čl. 127 ústavy zaoberal aj ústavný súd. Tento vo vzťahu k obidvom konaniam konštatoval porušenie práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. Zároveň uviedol, že predmety v preskúmaných konaniach boli navzájom prepojené, skutkovo zložité a vyžadovali si osobitnú starostlivosť. Ústavný súd priznal sťažovateľke primerané finančné zadosťučinenie vo výške 30 000,- Sk, pričom pri určovaní tejto výšky bral do úvahy obe konania spoločne. 

Vo svojom rozsudku z 31. októbra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o návrhu na zvýšenie výživného a konania o návrhu na rozvod. Zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania o zvýšenie výživného, ktorú Súd posudzoval predstavovala približne 8 rokov a 7 mesiacov na dvoch stupňoch konania. Dĺžka konania o rozvod, ktorú Súd posudzoval predstavovala 3 roky a viac ako 8 mesiacov na dvoch stupňoch konania.

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti týkajúcej sa dĺžky konania o návrhu na zvýšenie výživného a konania o návrhu na rozvod sa Súd nestotožnil s argumentom vlády, že sťažovateľku nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý jej priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľke čiastku zodpovedajúcu približne 750 eurám, ktorá predstavuje menej ako 20 % z toho, čo by v podobnej situácii vo všeobecnosti priznal Súd v slovenskom prípade. Podľa Súdu náprava poskytnutá sťažovateľke na vnútroštátnej úrovni nebola dostatočná. Zároveň sa nestotožnil s argumentom vlády, že sťažovateľka mohla dosiahnuť nápravu podaním novej ústavnej sťažnosti. 

Vo vzťahu k podstate tejto sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka konania o zvýšenie výživného spoločne s konaním o rozvode bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľka požadovala, aby jej bola priznaná náhrada majetkovej škody vo výške 16 919 400,- Sk, náhrada nemajetkovej ujmy vo výške 5 190 000,-Sk, náhrada trov v konaní pred vnútroštátnymi súdmi vo výške 7 500,- Sk a náhrada za preklad, telekomunikačné výdavky a ďalšie administratívne výdavky vynaložené pred Súdom vo výške 7 794,- Sk. Súd priznal sťažovateľke 2 150 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy a 200 eur ako náhradu nákladov a výdavkov. 

ŠMÁL proti Slovenskej republike
rozsudok zo 7. novembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 69208/01 proti podanej Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Tiborom Šmálom, dňa 23. októbra 2000. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou trestného konania došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa sťažoval na neprimeranú dĺžku konania aj na ústavnom súde, ktorý ústavnú sťažnosť zamietol z dôvodu nesplnenia formálnych náležitostí. Ústavný súd zároveň poznamenal, že sťažnosť bola podaná po lehote. Konanie trvalo 5 rokov, 1 mesiac a 21 dní na dvoch stupňoch konania.

Pri posudzovaní prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s námietkou vlády, že sťažovateľ nevyčerpal vnútroštátne prostriedky nápravy, nakoľko sa nedomáhal nápravy prostredníctvom sťažnosti podľa čl. 127 ústavy, v znení účinnom od 1. januára 2002. Súd v tejto súvislosti konštatoval, že sťažnosť bola podaná 23. októbra 2000. V tomto čase bolo všeobecnou praxou Súdu, že posudzoval vyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy k dátumu podania sťažnosti. Výnimku z tohto pravidla urobil Súd v rozhodnutí Andrášik a ďalší proti Slovenskej republike (rozhodnutie z 22. októbra 2002). Toto rozhodnutie však bolo prijaté v čase, kedy už bolo vydané konečné rozhodnutie v trestnom konaní proti sťažovateľovi. Dňom vydania konečného rozhodnutia uplynula zákonná lehota, v ktorej mohol sťažovateľ využiť novovytvorený prostriedok nápravy podľa čl. 127 ústavy. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Poznamenal, že sťažnosť sa týka trestného konania, ktorého dĺžku už posudzoval v prípade Žiačik proti Slovenskej republike a v ktorom dospel k záveru o porušení čl. 6 Dohovoru. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že mu nebola predložená žiadna skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka tohto konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. 

Sťažovateľ požadoval sumu 300 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd mu z tohto titulu priznal sumu 3 500 eur. Z titulu nákladov a výdavkov si sťažovateľ neuplatnil žiaden nárok.

VOZÁR proti Slovenskej republike
rozsudok zo 14. novembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 54826/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 10. novembra 1999 slovenským štátnym občanom, pánom Jánom Vozárom.  Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konkurzného konania  a konania týkajúceho sa neplatnosti uznesenia valného zhromaždenia istej obchodnej spoločnosti došlo k porušeniu práva zaručeného čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa tiež sťažoval na porušenie práva na prístup k súdu zaručeného čl. 6 ods. 1 Dohovoru, ku ktorému malo dôjsť tým, že nemohol protestovať proti zmene pôvodného dlžníka na súkromnú spoločnosť a proti prevodu imania z pôvodného dlžníka na súkromnú spoločnosť. V súvislosti s touto sťažnosťou zároveň namietal, že nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy podľa čl. 13 Dohovoru. 

Vo svojom rozsudku zo 14. novembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konkurzného konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Konkurzné konanie trvalo 7 rokov a približne 10 mesiacov na jedinom stupni konania.

Pri posudzovaní prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s námietkou vlády, že sťažovateľ nevyčerpal vnútroštátne prostriedky nápravy, nakoľko sa nedomáhal nápravy prostredníctvom sťažnosti podľa čl. 127 ústavy, v znení účinnom od 1. januára 2002. Súd konštatoval, že pokiaľ boli sťažnosti podané pred 1. januárom 2002 a sporné konanie skončilo právoplatným rozhodnutím pred 22. októbrom 2002, kedy bolo prijaté rozhodnutie vo veci Andrášik a ďalší proti Slovenskej republike, čo bol aj sťažovateľov prípad, tak sťažovatelia neboli povinní vyčerpať uvedený prostriedok nápravy. Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že mu nebola predložená žiadna skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka tohto konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval 11 585 953,- Sk z titulu majetkovej škody a 100 000 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy. Súd nezistil príčinnú súvislosť medzi požadovanou majetkovou škodou a namietaným porušením čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Z titulu nemajetkovej ujmy Súd priznal sťažovateľovi 6 000 eur.

SKURČÁK proti Slovenskej republike
rozsudok z 5. decembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 58708/00 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Stanislavom Skurčákom, dňa 25. apríla 2000. Sťažovateľ sa podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru sťažoval na neprimeranú dĺžku a nespravodlivosť exekučného a konkurzného konania. V zmysle čl. 1 Protokolu č. 1 sa sťažoval, že nemohol získať čiastky, ktoré mu dlhovali jeho bývalí zamestnávatelia. Sťažovateľ podal v zmysle čl. 127 ústavy na ústavný súd sťažnosť na neprimeranú dĺžku uvedených konaní. Ústavný súd ju zamietol, nakoľko nespĺňala formálne náležitosti návrhu na začatie konania pred ústavným súdom. 

Vo svojom rozsudku z 5. decembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky exekučného konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka exekučného konania, ktorú posudzoval Súd predstavovala 3 roky a 21 dní.

Súd vo svojom rozsudku vyhlásil za neprijateľnú sťažnosť sťažovateľa týkajúcu sa údajnej nespravodlivosti konkurzného a exekučného konania z dôvodu, že sťažovateľ nevyčerpal vnútroštátny prostriedok nápravy v podobe ústavnej sťažnosti. Z rovnakého dôvodu vyhlásil za neprijateľnú aj jeho sťažnosť na neprimeranú dĺžku konkurzného konania. Vo vzťahu k údajnému porušeniu práva sťažovateľa na pokojné užívanie majetku Súd vyhlásil, že štát nezodpovedá za neúspech pri vymáhaní dlžnej sumy z dôvodu insolventnosti dlžníka a túto časť sťažnosti odmietol ako zjavne nepodloženú. Pri posudzovaní prijateľnosti sťažnosti na neprimeranú dĺžku exekučného konania sa Súd nestotožnil s námietkou vlády, že sťažovateľ nevyčerpal vnútroštátne prostriedky nápravy, nakoľko sa nedomáhal nápravy prostredníctvom sťažnosti podľa čl. 127 ústavy, v znení účinnom od 1. januára 2002. Súd konštatoval, že rozhodnutie o zastavení exekučného konania bolo vydané a nadobudlo právoplatnosť pred 22. októbrom 2002, kedy bolo prijaté rozhodnutie vo veci Andrášik a ďalší proti Slovenskej republike, v ktorom Súd urobil výnimku zo svojej všeobecnej praxe, podľa ktorej posudzoval vyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy k dátumu podania sťažnosti. Vzhľadom na to dospel k záveru, že sťažovateľ nebol povinný vyčerpať sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Poznamenal, že skutkové okolnosti prípadu sú v podstate rovnaké ako tie v prípade Poláčik proti Slovenskej republike, v ktorom skonštatoval, že dĺžka exekučného konania, ktoré trvalo bez 17 dní 3 roky bola neprimeraná. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka tohto konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

	Sťažovateľ požadoval sumu 204 611,- Sk z titulu majetkovej škody. Za nemajetkovú ujmu a náklady a výdavky, ktoré mu vznikli v súvislosti s konaním si neuplatnil žiadne nároky. Súd sťažovateľov nárok zamietol, nakoľko nezistil žiadnu priamu súvislosť medzi konštatovaným porušením a údajnou majetkovou škodou. 

SOLÁROVÁ A ĎALŠÍ proti Slovenskej republike
rozsudok z 5. decembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 77690/01 podanej proti Slovenskej republike slovenskými štátnymi občanmi, manželmi pani Darinou Solárovou a pánom Jurajom Solárom a českou štátnou občiankou, sestrou druhého sťažovateľa, pani Evou Domikovou, dňa 19. novembra 2001. Sťažovatelia sa v zmysle čl. 6 ods. 1 Dohovoru sťažovali na nespravodlivosť a neprimeranú dĺžku konania o žalobe o neplatnosť závetov. Ďalej namietali, že neprimeranou dĺžkou predmetného konania došlo k porušeniu práva na pokojné užívanie majetku zaručeného čl. 1 Protokolu č. 1. V zmysle čl. 13 Dohovoru sa sťažovali, že vo vzťahu k vyššie uvedeným sťažnostiam nemali k dispozícii účinný prostriedok nápravy. Dĺžku uvedeného občianskoprávneho konania na základe ústavných sťažností podaných sťažovateľmi dvakrát preskúmal aj ústavný súd. Pri posudzovaní prvej ústavnej sťažnosti ústavný súd konštatoval, že okresný súd porušil právo tretej sťažovateľky na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov a priznal jej primerané finančné zadosťučinenie 15 000,-Sk. Pri posudzovaní druhej ústavnej sťažnosti ústavný súd konštatoval, že okresný súd porušil právo prvej sťažovateľky a druhého sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov a každému z nich priznal primerané finančné zadosťučinenie 15 000,- Sk. 

Vo svojom rozsudku z 5. decembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania, ktorú posudzoval Súd predstavovala 7 rokov a viac ako 11 mesiacov na troch stupňoch konania.

Súd vo svojom rozsudku odmietol námietky týkajúce sa údajnej nespravodlivosti konania a nemožnosti namietať túto nespravodlivosť na vnútroštátnej úrovni s poukazom na skutočnosť, že predmetné konanie nie je doposiaľ právoplatne skončené, a preto námietky týkajúce sa porušenia tohto práva považuje za predčasné. Sťažnosť na porušenie čl. 1 Protokolu č. 1 Súd zamietol ako nezlučiteľnú ratione materiae s ustanoveniami Dohovoru. Rovnako zamietol aj sťažnosť týkajúcu sa porušenia čl. 13 Dohovoru s tým, že je zjavne nepodložená, pričom v tomto smere poukázal na existenciu účinného opravného prostriedku v podobe ústavnej sťažnosti. Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti týkajúcej sa dĺžky konania sa Súd nestotožnil s argumentom vlády, že sťažovateľov nemožno naďalej považovať za poškodené osoby z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý im priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že ústavný súd im priznal čiastku zodpovedajúcu približne 375 eurám, ktorá predstavuje v prípade tretej sťažovateľky približne 11 % a v prípade prvej sťažovateľky a druhého sťažovateľa približne 18,6 % z toho, čo by v súlade so svojou judikatúrou vo vzťahu k posudzovanému obdobiu priznal Súd. Ďalej Súd podotkol, že sťažovatelia nevyužili možnosť domáhať sa nápravy prostredníctvom ústavnej sťažnosti, namietajúc prieťahy pred krajským súdom a najvyšším súdom, čo treba vziať do úvahy pri rozhodovaní o podstate sťažnosti a o spravodlivom zadosťučinení. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že mu nebola predložená žiadna skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd preskúmal aj konanie po vyhlásení nálezov ústavného súdu, pričom prieťah zistil iba v konaní nasledujúcom po vyhlásení prvého nálezu. Na základe uvedených skutočností Súd dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

	Sťažovatelia požadovali sumu 1 500 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy a 134 828,- Sk z titulu nákladov a výdavkov, ktoré im vznikli v súvislosti s konaním pred vnútroštátnymi súdmi a pred Súdom. Súd priznal za utrpenú nemajetkovú ujmu prvej sťažovateľke a druhému sťažovateľovi spoločne 1 100 eur a tretej sťažovateľke 1900 eur. Všetkým trom sťažovateľom priznal spoločne 500 eur za náklady a výdavky. 

TOMLÁKOVÁ proti Slovenskej republike
rozsudok z 5. decembra 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 17709/04 podanej proti Slovenskej republike dvoma slovenskými štátnymi občiankami, pani Yvettou Tomlákovou a jej dcérou Alexandrou Tomlákovou, dňa 1. mája 2004. Dňa 26. septembra 2005 predseda komory rozhodol, že sťažnosť bude uprednostnená. Sťažovateľky namietali, že neprimeranou dĺžkou konania o určenie otcovstva a vyživovacej povinnosti k maloletej Alexandre Tomlákovej došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľky podali na dĺžku konania na ústavný súd sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Ústavný súd poukázal na skutočnosť, že do jeho časovej pôsobnosti spadá iba posúdenie obdobia po 15. februári 1993, kedy bol ústavný súd zriadený. Zohľadnil stav konania k tomuto dátumu a konštatoval porušenie práva sťažovateliek na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov zaručeného čl. 48 ods. 2 ústavy a práva na prerokovanie veci v primeranej lehote zaručeného čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Ústavný súd ďalej prikázal okresnému súdu, aby urýchlene konal vo veci, prvej sťažovateľke priznal primerané finančné zadosťučinenie vo výške 50 000,- Sk a druhej sťažovateľke vo výške 70 000,- Sk ako náhradu nemajetkovej ujmy a uložil okresnému súdu povinnosť nahradiť im trovy právneho zastúpenia. Dĺžka konania, ktorú posudzoval Súd predstavovala viac ako 14 rokov a 6 mesiacov na dvoch stupňoch konania.

Pri posudzovaní prijateľnosti sťažnosti sa Súd nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľky nemožno naďalej považovať za poškodené z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý im priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd konštatoval, že v čase rozhodnutia ústavného súdu dĺžka konania, spadajúceho do časovej pôsobnosti tohto súdu, predstavovala 11 rokov a takmer 6 mesiacov. Zároveň zobral do úvahy, že ústavná sťažnosť sťažovateliek sa týkala iba konania na prvostupňovom súde a nie na súde odvolacom, ktoré trvalo 9 a pol mesiaca. Súd uviedol, že ústavný súd im priznal čiastku zodpovedajúcu približne 3 150 eurám, ktorá predstavuje približne 25 % sumy, ktorú by Súd za podobných okolností vo všeobecnosti priznal v slovenskom prípade. Podľa Súdu náprava poskytnutá sťažovateľkám na vnútroštátnej úrovni nebola dostatočná. Zároveň sa nestotožnil s argumentom vlády, že sťažovateľky mohli dosiahnuť nápravu podaním novej ústavnej sťažnosti. Vo vzťahu k podstate tejto sťažnosti Súd poznamenal, že konanie malo byť vedené s osobitnou starostlivosťou. Ďalej uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľky požadovali každá 25 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy. Súd im z tohto titulu priznal spoločne sumu 4 000 eur. Sťažovateľky požadovali tiež čiastku 470 eur za trovy právneho zastúpenia, 152 eur za preklady a 40 eur za administratívne náklady vynaložené v konaní pred Súdom. Súd mal za to, že požadované sumy by mali byť priznané v plnej výške. Z tohto titulu im teda priznal spoločne sumu 662 eur.

DOBÁL proti Slovenskej republike
rozsudok z 12. decembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 65422/01 podanej proti Slovenskej republike dňa 17. októbra 2000 slovenským štátnym občanom, pánom Hubertom Dobálom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou konania o návrhu na zaplatenie určitej sumy peňazí a konania o incidenčnej žalobe došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Sťažovateľ sa ďalej v zmysle čl. 6 ods. 1 sťažoval na nespravodlivosť konania o incidenčnej žalobe. Ďalej sa sťažoval, že vo vzťahu k týmto námietkam nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy podľa čl. 13 Dohovoru. V zmysle čl. 14 Dohovoru sťažovateľ namietal, že v konaní o návrhu na zaplatenie určitej sumy peňazí bol diskriminovaný v tom, že s ním bolo zaobchádzané horšie ako s jeho protistranou, ktorá mu spôsobila majetkovú škodu. Sťažovateľ sa sťažoval na dĺžku konania o návrhu na zaplatenie určitej sumy peňazí na ústavnom súde. Ústavný súd sťažnosť podanú sťažovateľom podľa čl. 127 ústavy odmietol vzhľadom na to, že predmetné konanie bolo prerušené z dôvodu vyhláseného konkurzu, a teda v danom čase nemohli byť okresnému súdu pričítané žiadne prieťahy. Pokiaľ ide o časť konania, ktorá prebiehala pred začatím konkurzného konania, ústavný súd sťažnosť podľa čl. 127 odmietol pre nedodržanie zákonnej dvojmesačnej lehoty na podanie sťažnosti. Zároveň ústavný súd konštatoval, že sťažovateľ sa mohol sťažovať na dĺžku konkurzného konania, ale tak neurobil. 

Vo svojom rozsudku z 12. decembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o návrhu na zaplatenie určitej sumy peňazí a neexistencie vnútroštátnych prostriedkov nápravy v tomto ohľade. Zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania, ktorú posudzoval Súd predstavovala viac ako 13 rokov a 3 mesiace na jedinom stupni konania.

Sťažnosť týkajúcu sa namietanej nespravodlivosti konania o incidenčnej žalobe Súd odmietol pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy, konkrétne sťažnosti podľa čl. 127 ústavy. Z rovnakého dôvodu Súd zamietol aj námietku sťažovateľa podľa čl. 13 Dohovoru. Námietku sťažovateľa vznesenú podľa čl. 14 Dohovoru týkajúcu sa údajnej diskriminácie Súd odmietol z dôvodu zjavnej nepodloženosti. 

Vo vzťahu k podstate sťažnosti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania o návrhu na zaplatenie určitej sumy peňazí Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Vo vzťahu k námietke sťažovateľa týkajúcej sa neexistencie účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k dĺžke tohto konania Súd s poukazom na skutočnosť, že ústavný súd odmietol sťažnosť podanú sťažovateľom podľa čl. 127 ústavy, konštatoval, že došlo aj k porušeniu čl. 13 Dohovoru. 

Sťažovateľ požadoval 1 185 000,- Sk z titulu majetkovej škody, 8 000 000,- Sk z titulu nemajetkovej ujmy a 2 583,50 Sk z titulu nákladov a výdavkov. Súd nezistil príčinnú súvislosť medzi namietaným porušením a požadovanou majetkovou škodou a z toho dôvodu uvedený nárok sťažovateľa zamietol. Z titulu nemajetkovej ujmy Súd priznal sťažovateľovi 7 000 eur a z titulu nákladov a výdavkov 70 eur.

PRELOŽNÍK proti Slovenskej republike
rozsudok z 12. decembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 54330/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 21. decembra 1997 slovenským štátnym občanom, pánom Ivanom Preložníkom. Sťažovateľ namietal, že neprimeranou dĺžkou ôsmich občianskoprávnych konaní došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Okrem toho sťažovateľ namietal, že vo vzťahu k namietanej dĺžke predmetných konaní nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy podľa čl. 13 Dohovoru. V zmysle čl. 6 ods. 1 Dohovoru sa sťažovateľ zároveň sťažoval na svojvoľné rozhodnutia súdov v konaní o žalobe týkajúcej sa obchodných priestorov. Ďalej sa sťažoval na porušenie čl. 17 a čl. 5 Protokolu č. 7. 

Vo svojom rozsudku z 12. decembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť podľa čl. 6 Dohovoru týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o návrhu na rozvod a na úpravu práv a povinností k deťom, konania o návrhu na úpravu práv a povinností k deťom a výživné, ako aj na neprimeranú dĺžku konania o súdny výkon rozhodnutia. Súd  vyhlásil za prijateľnú aj sťažnosť podľa čl. 13 Dohovoru týkajúcu sa neexistencie vnútroštátnych prostriedkov nápravy vo vzťahu k dĺžke konaní. Súd zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania o návrhu na rozvod a na úpravu práv a povinností k deťom, ktorú posudzoval Súd predstavovala viac ako 7 rokov a 8 mesiacov na jednom stupni konania. Dĺžka konania o návrhu na úpravu práv a povinností k deťom a výživné, ktorú posudzoval Súd predstavovala 7 rokov a 2 mesiace na dvoch stupňoch konania. Dĺžka konania o súdny výkon rozhodnutia, ktorú posudzoval Súd predstavovala viac 8 rokov a 3 mesiace na dvoch stupňoch konania.

Vo svojom rozsudku vyhlásil Súd za neprijateľné sťažovateľove námietky týkajúce sa dĺžky štyroch občianskoprávnych konaní pre nevyčerpanie vnútroštátnych prostriedkov nápravy. Súd v tomto smere uznal argumentáciu vlády ohľadom účinnosti ústavnej sťažnosti podľa čl. 127 ústavy, ktorou sa sťažovateľ mohol domôcť nápravy. Sťažnosti na neprimeranú dĺžku a nespravodlivosť konania o žalobe týkajúcej sa obchodných priestorov Súd zamietol z dôvodu zjavnej nepodloženosti. Sťažnosť sťažovateľa na údajné porušenie čl. 5 Protokolu č. 7 Súd zamietol tiež z dôvodu zjavnej nepodloženosti. Vo vzťahu k dĺžke ďalších troch konaní, konkrétne konania o návrhu na rozvod a na úpravu práv a povinností k deťom, konania o návrhu na úpravu práv a povinností k deťom a výživné a konania o súdny výkon rozhodnutia, Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal vo vzťahu k posudzovaným konaniam odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka konaní bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Vo vzťahu k námietke sťažovateľa týkajúcej sa neexistencie účinného prostriedku nápravy vo vzťahu k dĺžke konaní Súd uviedol, že čl. 13 Dohovoru bol porušený, pretože sťažovateľ nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy v podobe ústavnej sťažnosti podľa čl. 127 ústavy. 

Sťažovateľ požadoval sumu 77 000 eur ako náhradu majetkovej škody, 2 600 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy a 5 579,40 eur ako náhradu nákladov a výdavkov. Súd zamietol nárok sťažovateľa na náhradu majetkovej škody, pretože nezistil príčinnú súvislosť medzi zisteným porušením a požadovanou majetkovou škodou. Z titulu nemajetkovej ujmy priznal sťažovateľovi 2 600 eur a ako náhradu nákladov a výdavkov 600 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.

ŠNEGOŇ proti Slovenskej republike 
rozsudok z 12. decembra 2006

Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 23865/02 podanej proti Slovenskej republike slovenským štátnym občanom, pánom Petrom Šnegoňom, dňa 5. júna 2002. Sťažovateľ podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru namietal, že konanie o žalobe na ochranu osobnosti bolo neprimerane dlhé a rozhodnutia vnútroštátnych súdov vydané v tomto konaní boli svojvoľné. Ďalej sa sťažoval podľa čl. 14 Dohovoru, že vnútroštátne súdy zaoberajúce sa jeho žalobou ho diskriminovali a napokon podľa čl. 13 Dohovoru, že vo vzťahu k vyššie uvedeným námietkam nemal k dispozícii účinný opravný prostriedok. Sťažovateľ podal sťažnosť na dĺžku konania na ústavný súd, ktorý sťažnosť odmietol ako podanú po uplynutí dvojmesačnej lehoty.

Vo svojom rozsudku z 12. decembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania a neexistencie vnútroštátneho prostriedku nápravy v tomto ohľade. Zároveň vyhlásil za neprijateľný zvyšok sťažnosti. Dĺžka konania, ktorú posudzoval Súd predstavovala viac ako 8 rokov a 5 mesiacov. Počas tohto obdobia sa vecou zaoberal trikrát krajský súd a dvakrát najvyšší súd.

 	Súd vo svojom rozsudku vyhlásil časť sťažnosti na údajnú nespravodlivosť konania a na to, že sťažovateľ nemal v tomto smere k dispozícii účinný prostriedok nápravy a bol diskriminovaný, za neprijateľnú z dôvodu nevyčerpania vnútroštátnych prostriedkov nápravy v podobe odvolania proti rozsudku a ústavnej sťažnosti podľa čl. 127 ústavy. Námietku týkajúcu sa diskriminácie z dôvodu dĺžky konania Súd zamietol ako zjavne nepodloženú. Vo vzťahu k prijateľnosti sťažnosti týkajúcej sa neprimeranej dĺžky konania sa Súd nestotožnil s námietkou vlády, že sťažovateľ mal vyčerpať sťažnosť podľa čl. 127 ústavy. Súd v tomto ohľade poukázal na svoje predchádzajúce rozhodnutia, v ktorých dospel záveru, že pokiaľ mu sťažnosti boli predložené pred 1. januárom 2002 a pokiaľ predmetné konania skončili právoplatným rozhodnutím pred 22. októbrom 2002, sťažovatelia neboli povinní podať sťažnosť na dĺžku konania na ústavný súd. Vo vzťahu k podstate sťažnosti na neprimeranú dĺžku konania Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd následne dospel k záveru, že dĺžka konania bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru. Vo vzťahu k časti sťažnosti týkajúcej sa porušenia práva na účinný prostriedok nápravy v súvislosti so sťažnosťou na neprimeranú dĺžku konania Súd dospel k záveru, že nie je nevyhnutné skúmať sťažovateľovu sťažnosť podľa čl. 13 Dohovoru, nakoľko od 1. januára 2002 je v Slovenskej republike v podobných prípadoch dostupný nový prostriedok nápravy podľa čl. 127 ústavy. 

Sťažovateľ požadoval sumu 76 793 eur, pričom nešpecifikoval, či si uplatňuje náhradu majetkovej škody alebo náhradu nemajetkovej ujmy. Ďalej požadoval sumu 3 687 eur z titulu  nákladov a výdavkov vynaložených v konaní pred vnútroštátnymi súdmi a v konaní pred Súdom. Súd nepriznal sťažovateľovi žiaden nárok z titulu majetkovej škody, priznal mu však 5 000 eur z titulu nemajetkovej ujmy a 200 eur z titulu nákladov a výdavkov.

RÁDIO TWIST, a.s. proti Slovenskej republike
rozsudok z 19. decembra 2006

	Prípad vznikol na základe sťažnosti č. 62202/00 podanej proti Slovenskej republike dňa 20. júla 2000 sťažovateľom, akciovou spoločnosťou založenou pod obchodným menom Rádio Twist, a.s. V zmysle čl. 10 Dohovoru sa spoločnosť sťažovala, že bolo porušené jej právo na rozširovanie informácií. K porušeniu namietaného práva malo dôjsť na základe rozsudkov, ktorými bolo vyhovené žalobe na ochranu osobnosti podanej vtedajším štátnym tajomníkom ministerstva spravodlivosti. Súdy v uvedenom prípade rozhodli, že sťažujúca sa spoločnosť uverejnením nelegálne získanej nahrávky telefonického rozhovoru medzi štátnym tajomníkom a ďalšou vysoko postavenou osobou zasiahla do osobnostných práv vtedajšieho štátneho tajomníka a z toho dôvodu súdy zaviazali spoločnosť ospravedlniť sa štátnemu tajomníkovi a vyplatiť mu z titulu nemajetkovej ujmy 100 000,- Sk. Rozhodnutím z 8. novembra 2005 vyhlásil Súd sťažnosť za prijateľnú.

	Pokiaľ ide o podstatu sťažnosti, Súd v uvedenom prípade posudzoval, či išlo o zásah nevyhnutný v demokratickej spoločnosti. V tejto súvislosti sa Súd v prvom rade nestotožnil s rozsudkami vnútroštátnych súdov v tom, že spoločnosťou odvysielaný rozhovor mal súkromnú povahu. Súd v tejto súvislosti poznamenal, že obsahom inkriminovanej nahrávky bol rozhovor dvoch vysoko postavených verejných činiteľov, ktorý sa týkal mocenského zápasu medzi dvomi skupinami s politickým pozadím, ktoré mali záujem na privatizácii Slovenskej poisťovne, a.s., vtedajšieho významného národného poskytovateľa poisťovacích služieb. Súd v nadväznosti na to vyslovil, že obsah rozhovoru bol jasne politický a neobsahoval žiaden súkromný aspekt. Podotkol, že predmetom rozhovoru bola privatizácia štátneho podniku, čo bolo zároveň otázkou všeobecného záujmu. Podľa Súdu rozhovor spadal teda do oblasti, v ktorej verejní činitelia požívali z pohľadu čl. 10 Dohovoru menšiu ochranu. Vnútroštátne súdy pri rozhodovaní o predmetnej žalobe na ochranu osobnosti pripisovali veľký význam skutočnosti, že odvysielaná nahrávka bola získaná nelegálnym spôsobom. V tomto prípade Súd konštatoval, že nebolo žiadnym spôsobom preukázané, že by sťažujúca sa spoločnosť alebo jej zamestnanci boli zodpovední za nahrávku, alebo že by prekročili hranice trestného práva, a to vzhľadom na to, že v tomto ohľade neprebehlo na vnútroštátnej úrovni žiadne vyšetrovanie. Súd ďalej poznamenal, že sa nezistilo, že by odvysielané informácie boli nepravdivé alebo skreslené, ani že by novinári sledovali iný cieľ, ako informovať verejnosť o celej záležitosti. Súd preto konštatoval, že žalovaná spoločnosť bola potrestaná najmä za odvysielanie informácie, ktorú ktosi iný získal nezákonným spôsobom. Vzhľadom na uvedené mal Súd za to, že nahrávka získaná treťou osobou v rozpore so zákonom nemôže zbaviť sťažujúcu sa spoločnosť, ktorá ju odvysielala, ochrany čl. 10 Dohovoru. Preto bol Súd toho názoru, že odvysielaním telefonického rozhovoru sťažujúca sa spoločnosť nezasiahla do povesti a práv vtedajšieho štátneho tajomníka takým spôsobom, ktorý by odôvodňoval uloženú sankciu. V tomto ohľade zdôraznil, že tento sa neskôr stal sudcom ústavného súdu. Súd poznamenal, že zásah do práva sťažujúcej sa spoločnosti na rozširovanie informácií nezodpovedal naliehavej spoločenskej potrebe a nebol primeraný sledovanému legitímnemu cieľu. Na základe vyššie uvedeného Súd dospel k záveru, že zásah nebol nevyhnutný v demokratickej spoločnosti, a preto došlo k porušeniu čl. 10 Dohovoru.

	Vzhľadom na to, že si sťažujúca sa spoločnosť neuplatnila žiadny nárok na spravodlivé zadosťučinenie, Súd v tomto smere nevydal žiadny výrok.

ŠEDÝ proti Slovenskej republike
rozsudok z 19. decembra 2006

Prípad má pôvod v sťažnosti č. 72237/01 podanej proti Slovenskej republike pánom Oldřichom Šedým, majúcim dvojité slovenské a české štátne občianstvo, dňa 9. apríla 2001. Sťažovateľ sa sťažoval na porušenie práva na prerokovanie veci v primeranej lehote podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru dĺžkou štyroch občianskoprávnych konaní, a to konania o žalobe na ochranu osobnosti, konania o žalobe proti bytovému družstvu o zaplatenie určitej peňažnej sumy, konania o náhradu škody proti cestovnej kancelárii a konania o žalobe proti ministerstvu financií a energetickému podniku o zaplatenie určitej peňažnej sumy. Porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru sťažovateľ namietal aj v súvislosti s tým, že slovenské orgány odmietli trestne stíhať osoby zodpovedné za údajné zlé hospodárenie v rámci bytového družstva, v správe ktorého je jeho byt. Ďalej namietal porušenie čl. 2, 3, 6, 13 a 17 Dohovoru a čl. 1 Protokolu č. 1 tým, že vláda svojimi opatreniami znížila jeho životnú úroveň a on sa nachádza v zložitej finančnej situácii. Dĺžkou uvedených štyroch občianskoprávnych konaní sa na základe ústavných sťažností podaných sťažovateľom zaoberal aj ústavný súd. Ten vo vzťahu ku konaniu o žalobe na ochranu osobnosti konštatoval porušenie sťažovateľovho práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov podľa čl. 48 ods. 2 ústavy v konaní pred krajským súdom, nie však v konaní pred okresným súdom, a priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie 20 000,- Sk a náhradu trov právneho zastúpenia. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe proti bytovému družstvu ústavný súd poznamenal, že sťažnosť smerovala iba proti jednému zo zainteresovaných okresných súdov, a preto, viazaný petitom sťažnosti, nemohol preskúmať časť konania pred druhým z okresných súdov. Konštatoval porušenie práva sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov, prikázal okresnému súdu konať vo veci urýchlene, zaplatiť sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie 20 000,- Sk a uhradiť mu trovy právneho zastúpenia. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe o náhradu škody ústavný súd rozhodoval dvakrát. Prvýkrát rozhodol, že právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov bolo porušené, prikázal okresnému súdu konať vo veci urýchlene a priznal sťažovateľovi primerané finančné zadosťučinenie 10 000,- Sk a náhradu trov právneho zastúpenia, druhýkrát rozhodol, že v období po jeho prvom náleze nebolo porušené označené právo sťažovateľa. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe proti ministerstvu financií a energetickému podniku o zaplatenie určitej peňažnej sumy ústavný súd konštatoval porušenie práva sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov a priznal mu náhradu trov právneho zastúpenia, ale zamietol jeho nárok na odškodnenie za nemajetkovú ujmu, a to s poukazom na to, že sťažovateľ spôsobil prieťahy svojimi nejasnými a neúplnými podaniami a nezaplatením súdneho poplatku. 

Vo svojom rozsudku z 19. decembra 2006 Súd vyhlásil za prijateľnú sťažnosť týkajúcu sa neprimeranej dĺžky konania o žalobe na ochranu osobnosti, konania o žalobe proti bytovému družstvu (v období po prvom náleze ústavného súdu) a konania o žalobe na náhradu škody. Zvyšok sťažnosti vyhlásil za neprijateľný. Dĺžka konania o žalobe na ochranu osobnosti predstavovala viac ako 6 rokov na dvoch stupňoch konania. Dĺžka konania o žalobe proti bytovému družstvu, ktorú Súd posudzoval predstavovala 3 roky a 8 mesiacov na jednom stupni konania a dĺžka konania o žalobe na náhradu škody predstavovala približne 5 rokov na dvoch stupňoch konania. 

Pri rozhodovaní o prijateľnosti sťažnosti týkajúcej sa dĺžky konania o žalobe proti bytovému družstvu v období pred prvým nálezom ústavného súdu sa Súd stotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý mu priznal primerané finančné zadosťučinenie. Súd uviedol, že sťažovateľ dosiahol pred ústavným súdom nápravu kompenzačného aj preventívneho charakteru, pričom priznané odškodnenie nemožno považovať za zjavne neprimerané. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe proti ministerstvu financií a energetickému podniku o zaplatenie určitej peňažnej sumy sa Súd rovnako stotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa už nemožno považovať za poškodenú osobu, pričom vzhľadom na významnú účasť sťažovateľa na vzniku prieťahov akceptoval aj nepriznanie primeraného finančného zadosťučinenia. Vo vzťahu ku konaniu o žalobe na ochranu osobnosti a konaniu o náhradu škody sa Súd nestotožnil s argumentáciou vlády, že sťažovateľa nemožno naďalej považovať za poškodenú osobu z dôvodu, že dĺžku konania už posudzoval ústavný súd, ktorý mu priznal primerané finančné zadosťučinenie. Uviedol, že ústavný súd priznal sťažovateľovi čiastky zodpovedajúce približne 525 eurám a 260 eurám, ktoré predstavujú menej ako 20 % z toho, čo by v podobnej situácii vo všeobecnosti priznal Súd v slovenskom prípade. Podľa Súdu náprava poskytnutá sťažovateľovi na vnútroštátnej úrovni nebola dostatočná. Ostatné námietky podľa čl. 2, 3, 6, 13 a 17 Dohovoru a čl. 1 Protokolu č. 1 Súd zamietol ako zjavne nepodložené. 

Vo vzťahu k podstate tejto sťažnosti Súd uviedol, že už viackrát skonštatoval porušenie čl. 6 ods. 1 Dohovoru v prípadoch vyvolávajúcich rovnaké otázky ako predmetný prípad. Po preskúmaní predložených dokumentov mal Súd za to, že vláda nepredložila žiadnu skutočnosť alebo argument spôsobilý presvedčiť ho, aby prijal v prejednávanom prípade odlišný záver. Súd dospel k záveru, že dĺžka konania o žalobe na ochranu osobnosti, konania o žalobe proti bytovému družstvu (v období po prvom náleze ústavného súdu) a konania o žalobe na náhradu škody bola neprimeraná, a preto došlo k porušeniu čl. 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažovateľ požadoval náhradu majetkovej škody vo výške 26 680,- Sk, náhradu nemajetkovej ujmy vo výške 210 000,- Sk a sumu 3 079,- Sk ako náhradu nákladov a výdavkov. Súd zamietol nárok sťažovateľa na náhradu majetkovej škody, pretože nezistil príčinnú súvislosť medzi zisteným porušením a údajnou majetkovou škodou. Z titulu nemajetkovej ujmy priznal sťažovateľovi 5 000 eur a ako náhradu nákladov a výdavkov 80 eur. Zvyšok jeho nárokov zamietol.