Dôvodová správa

A. Všeobecná časť

  Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky predkladá do legislatívneho procesu  návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov a o zmene a doplnení niektorých ďalších zákonov.
Návrh zákona sa predkladá ako iniciatívny materiál Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky.   
Základným cieľom navrhovanej právnej úpravy je korekcia platnej koncepcie predkladania spisu odvolaciemu súdu, ktorá vychádza z doterajších (viac ako ročných)  skúsenosti súdov.  Upúšťa sa od mechanizmu, kedy celé ťažisko „narábania“ s odvolaním (aj vadným) bolo zákonom č. 341/2005 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej len „novela“) prenesené na odvolací súd (porov. platný § 209, § 211 Občianskeho súdneho poriadku). S podaním odvolania je spojená spisová agenda, ktorú predstavujú úkony vykonávané súdnymi úradníkmi a to predovšetkým vyberanie súdnych poplatkov, doručovanie odvolania  ostatným účastníkom konania, odstraňovanie vád odvolania. Novelou došlo k presunu týchto viac-menej úradníckych úkonov na odvolacie súdy, tie však neboli na nárast odvolacej agendy ani personálne, ani materiálne pripravené. Presunom vybavovania úradníckych úkonov spojených s predkladaním spisu na úradníkmi lepšie vybavené prvostupňové súdy sa dosiahne efektívnejšie využitie súdnych úradníkov a zrýchli sa proces vybavenia veci od podania odvolania, pretože odvolací súd už nebude zaťažovaný úradníckymi úkonmi a sústredí sa na činnosť spojenú s devolutívnym účinkom odvolania. Nejde pritom o kopírovanie právnej úpravy pred novelou, ale o zefektívnenie občianskeho súdneho procesu tým, že sa zabraňuje zbytočnému neúčelnému a opakovanému predkladaniu spisu odvolaciemu súdu v prípadoch odvolaní proti nemeritórnym rozhodnutiam. Navrhovaná právna úprava sleduje vybavenie všetkých odvolaní jedným rozhodnutím odvolacieho súdu. 
Zrýchlenie súdneho konania sa má docieliť aj rozšírením okruhu vecí bez nariadenia pojednávania tzv. neverejných vecí vybavovaných odvolacím súdom pri splnení zákonných podmienok rešpektujúc princíp ústavnosti. Rozsudok sa vždy verejne vyhlási a účastníci budú upozornení na možnosť právneho posúdenia veci odvolacím súdom odlišne od napadnutého rozhodnutia. 
Navrhovaná právna úprava odstraňuje v procesnom kódexe vybraný okruh naliehavých aplikačných a interpretačných problémov, ktoré sa vyskytli v súdnej praxi. Reakciou na vybrané nejednoznačné ustanovenia prípadne na medzery v zákone sú rozmanité výklady aplikačnej praxe a z toho prameniace nejednotné procesné postupy.  Ide najmä o vyprecizovanie niektorých aspektov právnej úpravy námietky zaujatosti, ukladania poriadkovej pokuty,  skúmania miestnej príslušnosti atď. Účelom viacerých zmien je posilniť procesnú ekonomiku konania vrátane zásady hospodárnosti konania (napr. § 16 ods. 1, § 209, § 214 ods. 3, § 250f ods. 3). Zámerom niektorých ustanovení je zrýchlenie civilného konania a odstránenie zbytočných prieťahov (napr. § 45a, § 47 ods. 2,  § 105, § 209, § 214 ods. 3, § 250ja ods. 3).  K vzniku prieťahov v občianskom súdnom konaní výraznou mierou prispievajú problémy v doručovaní. Zmeny navrhované v právnej úprave doručovania súdnych písomností smerujú k zamedzeniu možných obštrukcií realizovaných „nedobromyseľným“ účastníkom konania. Modifikácia doterajšieho mechanizmu doručovania je o prenesení bremena pri doručovaní zo súdu na účastníka konania a smeruje k ochrane poctivého účastníka konania. Zrýchlenie konania sa očakáva konkrétne napríklad od novelizácie navrhovanej v § 105 ohľadne skúmania miestnej príslušnosti. A to preto, že rozhodovanie, ktoré podľa platného právneho stavu vykonáva Najvyšší súd Slovenskej republiky, bude rozložené na krajské súdy. Rozhodnutie, či už odvolacieho súdu alebo nadriadeného súdu bude musieť byť odôvodnené, čím sa posilní aj prvok ústavnosti pri rozhodovaní o sporoch o miestnu príslušnosť podľa ustanovenia § 105. 
Ďalšiu oblasť, ktorá je predmetom zmien v návrhu zákona, predstavuje piata časť Správne súdnictvo. Zámerom navrhovaných modifikácii v časti rozhodovania o žalobách proti rozhodnutiam a postupom správnych orgánov podľa druhej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku je zvýšenie hospodárnosti a rýchlosti konania pri zachovaní ústavných práv účastníkov konania na súdnu ochranu (porov. článok 46 Ústavy Slovenskej republiky). Zmeny v časti rozhodovania o opravných prostriedkoch proti rozhodnutiam správnych orgánov podľa tretej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku sledujú priblíženie sa v čo najširšej miere konaniu podľa druhej hlavy piatej časti. Takáto potreba vyplýva zo skúseností a požiadaviek praxe, nakoľko zhruba už len v 22 osobitných zákonoch je ustanovené, že sa proti neprávoplatným rozhodnutiam správnych orgánov podáva opravný prostriedok na súd.
	V § 374 odsek 3 sa pri rešpektovaní ústavného príkazu v článku 142 odsek 2 explicitne upresňujú možnosti súdu ohľadne rozhodovania o odvolaní podanému proti každému rozhodnutiu, ktoré vydal súdny úradník alebo justičný čakateľ a tiež sa normatívne rieši procesná povaha takých rozhodnutí. 
V článku II sa vykonávajú zmeny v zákone  Slovenskej  národnej  rady  č. 71/1992  Zb.  o súdnych poplatkoch a poplatku  za výpis z registra trestov  v znení neskorších predpisov. Tieto sú spojené hlavne s navrhovaným „prerozdelením“ úkonov pri „narábaní“ s odvolaním medzi súd prvého stupňa a odvolací súd. V záujme odstránenia výkladových otáznikov sa štylisticky upresňujú vybrané dikcie (napr. § 10 ods. 4, § 11 ods. 7) a odstraňuje sa výkladový problém opätovného spoplatňovania odvolania v obchodných veciach (pozri zmenu v spoločnej poznámke pod položkou 16). V spoločných poznámkach k položkám 1 a 2 sa expressis verbis rieši dlhodobý aplikačný problém – spoplatňovanie žaloby na vypratanie nehnuteľnosti. Znižuje sa dolná hranica v položke 10 písm. e), ktorá sa týka správneho súdnictva. Ani pokuty ukladané ústrednými orgánmi štátnej správy, resp. inými orgánmi s pôsobnosťou za celé územie republiky nie sú vždy určené v takej výške, aby pri šesťpercentnej sadzbe poplatku dosiahla  samotná pokuta čo len 10 000 Sk. Pri pokute  napríklad 165 000 Sk je 6%-ná sadzba poplatku 9 600 Sk. Preto najnižšiu hranicu súdneho poplatku uzavretú na 10 000 Sk možno považovať za zjavne neprimeranú, ktorá je súčasne spôsobilá zamedziť prístup k súdu. Doterajšia formulácia písmena e) položky 10 umožňovala vybratie poplatku v jednej a tej istej veci dvakrát - z návrhu na konanie na základe žaloby podľa písmena a) tejto položky, ako aj za konanie o žalobe. Do úvahy prichádzali aj iné  výkladové možnosti napríklad využiť ju len v konaní o žalobe alebo len za konanie o opravnom prostriedku. Z dôvodu prebujnenia súdnych poplatkov dochádza k vypusteniu súdneho poplatku sa podanie odporu proti platobnému rozkazu, ďalej sa vypúšťa paušálny poplatok za návrh na zastavenie exekúcie alebo jej odklad. S cieľom stimulovať účastníkov, aby dosiahli zmier, navrhovaná právna úprava znižuje súdny poplatok za vyporiadanie bezpodielového spoluvlastníctva manželov v prípade zmieru na 1 %.
	Navrhovaná úprava nebude mať dopad na rozpočty obcí alebo rozpočty vyšších územných celkov, nebude mať vplyv na zamestnanosť, ani na tvorbu pracovných miest. Navrhovaná úprava bude mať dopad na príjmovú časť štátneho rozpočtu, ktorý súvisí s navrhovaným vypustením súdneho poplatku za podanie odporu proti platobnému rozkazu (porov. článok II bod 13 návrhu zákona). Doterajšia sadzba súdneho poplatku za podanie odporu bola určená percentuálne z ceny (z úhrady) predmetu konania alebo z hodnoty predmetu sporu. Na účely súdnej štatistiky sa vykazuje len počet (množstvo) podaných odporov v agendách C, Cb, Ro, Rob za sledované obdobie (kalendárny rok). V nadväznosti na uvedené, keďže platný právny poriadok neustanovuje sadzbu súdneho poplatku za podanie odporu pevnou sumou, nie je možné kvantifikovať presný číselný dopad na príjmovú časť štátneho rozpočtu. Vzhľadom na praktické skúsenosti niektorých súdov možno predpokladať, že z celkového objemu vyrubených súdnych poplatkov pôjde o bagateľnú sumu. 
	Návrh zákona je v súlade s Ústavou Slovenskej republiky,  s medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovenská republika viazaná a s  právom Európskych spoločenstiev

DOLOŽKA  ZLUČITEĽNOSTI
návrhu právneho predpisu
s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie

1.      Predkladateľ právneho predpisu: vláda Slovenskej republiky
2.      Názov návrhu právneho predpisu:  zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov a o zmene a doplnení niektorých zákonov.
3.      Problematika návrhu právneho predpisu :
a) nie je upravená v práve Európskych spoločenstiev,
b)  nie je upravená v práve Európskej únie,
  c) nie je obsiahnutá v judikatúre Súdneho dvora Európskych spoločenstiev alebo Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev.
4.      Záväzky Slovenskej republiky vo vzťahu k Európskym spoločenstvám a Európskej únii:
a) identifikácia záväzkov vyplývajúcich z Aktu o podmienkach pristúpenia pripojenom k Zmluve o pristúpení Slovenskej republiky k Európskej únii: bezpredmetné,
b) identifikácia prechodných období vyplývajúcich z Aktu o podmienkach pristúpenia pripojenom k Zmluve o pristúpení Slovenskej republiky k Európskej únii: bezpredmetné, 
c) lehota na prebratie smernice alebo rámcového rozhodnutia podľa určenia gestorských ústredných orgánov štátnej správy zodpovedných za prebratie smerníc a vypracovanie tabuliek zhody k návrhom všeobecne záväzných právnych predpisov alebo lehota na implementáciu nariadenia alebo rozhodnutia z nich vyplývajúca: bezpredmetné,
d) informácia o konaní začatom proti Slovenskej republike o porušení Zmluvy o založení Európskych spoločenstiev podľa čl. 226 až 228 Zmluvy o založení Európskych spoločenstiev v platnom znení: bezpredmetné,  
e) informácia o právnych predpisoch, v ktorých sú preberané smernice alebo rámcové rozhodnutia už prebraté spolu s uvedením rozsahu tohto prebratia: bezpredmetné.
5. Stupeň zlučiteľnosti návrhu právneho predpisu s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie : bezpredmetné
6. Gestor  (spolupracujúce rezorty) : bezpredmetné.

Doložka finančných, ekonomických, environmentálnych vplyvov,
vplyvov na zamestnanosť a podnikateľské prostredie

1.	Návrh zákona nezakladá nároky na verejné financie. Navrhovaná úprava bude mať dopad na príjmovú časť štátneho rozpočtu, nie však na jeho výdavkovú zložku. 
2.	Návrh zákona nebude mať ekonomický dopad na obyvateľov, hospodárenie                   podnikateľskej sféry a iných právnických osôb.  
3.	Návrh zákona nebude mať vplyv na životné prostredie.
4.	Návrh zákona nebude mať vplyv na zamestnanosť a nevyžiada si zvýšenie počtu zamestnancov.
5.	Návrh zákona nebude mať vplyv na podnikateľské prostredie.

B. Osobitná časť

Článok I (Občiansky súdny poriadok):

K bodu 1 (§ 15a ods. 6)
Nedôvodné námietky zaujatosti v minulosti sa výraznou mierou pričinili o predlženie dĺžky súdneho konania. Právna úprava, ktorá umožňuje neprihliadať na námietku zaujatosti, ktorá nemá zákonom vyžadované náležitosti, je opakovaná alebo sa týka len okolností, ktoré spočívajú v postupe sudcu, priniesla v praxi očakávaný efekt v tom, že nadriadený súd vo vyššie uvedených prípadoch už nemusel podľa § 16 rozhodovať. Prax však ukázala, že nie vždy mal namietaný sudca (v prípade namietania odvolacieho súdu členovia odvolacieho senátu) vždy dostatočne ujasnené, či ide o takú námietku, ktorú netreba predkladať. Ak sudca (senát) vec nadriadenému súdu nepredložili, účastník konania, ktorý  námietku podal, sa o o tejto skutočnosti nie vždy včas dozvedel. Navrhovaná právna úprava preto ukladá súdu  povinnosť upovedomiť účastníka konania o skutočnosti, že sa vec nadriadenému súdu nepredkladá. Od navrhovanej právnej úpravy sa tiež očakáva dôslednejšie vyhodnotenie obsahu námietky zaujatosti zo strany namietaného sudcu (senátu) a tým pádom aj zníženie počtu predložených vecí z tzv. opatrnosti sudcu. 

K bodu 2 (§ 16 ods. 1)
Úpravou desaťdňovej lehoty na predloženie námietky zaujatosti nadriadenému súdu sa v praxi docielilo urýchlenie vybavenia námietky zaujatosti. Problematickým sa však stalo predkladanie námietky zaujatosti v desaťdňovej lehote od jej podania v prípade, že bola spojená aj s odvolaním. Z praktického hľadiska nie je možné dodržať aj desaťdňovú lehotu na predloženie veci nadriadenému súdu od podania námietky a zároveň dodržať aj desaťdňovú lehotu od uplynutia odvolacej lehoty. Skutočnosť, že uplynutie desaťdňovej lehoty od podania námietky zaujatosti (§ 16 ods. 1) a uplynutie desaťdňovej lehoty po uplynutí lehoty na podanie odvolania (§ 209) pripadne na jeden deň, je skôr výnimočná. Prakticky to potom znamená nedodržanie zákona buď v § 16 ods. 1 alebo v § 209. Navrhovaná právna úprava odstraňuje uvedený problém a to tak, že v prípade námietky zaujatosti podanej za stavu, že je podané zároveň aj odvolanie proti rozhodnutiu, súd predloží vec až po vykonaní úkonov spojených s predložením veci odvolaciemu súdu (§ 209, § 210). Rozhodnutie nadriadeného súdu v lehote 10 dní prinieslo efekt v podobe skoršieho vybavenia námietky zaujatosti zo strany nadriadeného súdu. Z obdobných dôvodov však ako v predchádzajúcom ustanovení bolo potrebné upraviť rozhodovanie nadriadeného súdu za stavu, že zároveň je vec predložená aj na rozhodnutie o odvolaní. Bolo by  v rozpore so zásadou hospodárnosti, ak by mal rozhodovať osobitným rozhodnutím nadriadený súd o námietke zaujatosti a zároveň po splnení podmienok na rozhodnutie o odvolaní ďalším rozhodnutím ako súd odvolací o podanom odvolaní. Navrhovaná právna úprava preto umožňuje v takýchto prípadoch odvolaciemu súdu rozhodnúť aj o námietke zaujatosti jedným rozhodnutím. 

K bodu 3 (§ 45 ods. 2)
Doklad o doručení písomnosti súdu tzv. doručenka má povahu verejnej listiny (k tomu porov. napr. Zbierka rozhodnutí Najvyššieho súdu Českej republiky R ČR č. 55/2002). Ak spochybňuje účastník konania správnosť údajov uvedených na doručenke (namieta, že ustanovený postup doručenia nebol dodržaný), je povinný o tom súdu predložiť dôkazy a týmto spôsobom preukázať svoje tvrdenie. V nadväznosti na povahu doručenky (pozri § 133 a 134) sa dopĺňa do § 45 odseku 2 vyvrátiteľná právna domnienka o pravdivosti doručenky. 

K bodom 4  až 6 (§ 45a, § 47 ods. 2)
	Problémy v doručovaní výraznou mierou prispievajú k vzniku prieťahov v občianskom súdnom konaní. De lege lata právna úprava rieši problém odopretia prijatia písomnosti (§ 50), doručovania spojeného s ťažko prekonateľnými prekážkami v cudzine a nedoručenie písomnosti na známu adresu v cudzine a to ustanovením opatrovníka (§ 29 ods. 2).
	Paradoxne pri doručovaní na území Slovenskej republiky platná právna úprava umožňuje zavŕšiť proces doručovania skôr pri osobe, ktorej pobyt nie je známy a to ustanovením opatrovníka (§ 29 ods. 2) než pri osobe, ktorej pobyt je na území Slovenskej republiky známy, avšak doručovanie je spojené s ťažkosťami alebo prieťahmi. Tieto ťažkosti a prieťahy nastávajú vtedy, ak sa adresát síce zdržiava na známej adrese, ale v čase doručovania robí obštrukcie tým, že zásielku neprevezme a preukazuje, že práve v čase doručovania sa v mieste doručovania nezdržiaval. Ustanovenie § 49 ods. 2 síce  umožňuje uložiť účastníkovi, aby si zvolil pre prijímanie písomnosti zástupcu, ak by doručovanie bolo spojené s ťažkosťami alebo prieťahmi, o čom treba účastníka poučiť. Tu však nastáva problém, pretože už toto poučenie nie je možné transponovať do dispozičnej sféry adresáta. Bez toho, aby toto poučenie obdržal, platná právna úprava neumožňuje ukladať písomnosti na súde.
	Navrhovaná právna úprava reaguje na tento problém. V čase doručovania prvej písomnosti účastník ešte nepozná obsah súdnej zásielky a jeho snaha o jej neprevzatie je minimalizovaná. Prevzatím poučenia podľa navrhovaného znenia § 45a sa síce na jednej strane sprísňujú podmienky náhradného doručovania podľa § 47 ods. 2, ale na druhej strane posilňuje to právne postavenie účastníka pri doručovaní súdnych písomnosti. Účastník bude mať možnosť privodiť stav, že sa mu súdne zásielky budú doručovať na ním uvedenú adresu alebo zvolenému zástupcovi. Účastníkovi sa predlžuje úložná doba podľa § 47 ods. 2 z troch dní na desať dní. Na rozdiel od ustanovenia § 49 ods. 2, kedy súd po márnej výzve na zvolenie si zástupcu pre prijímanie písomnosti ukladá písomnosti na súde, navrhovaná právna úprava zachováva postup doručovateľa v § 47 ods. 2, len sa predlžuje úložná doba z troch dní na desať dní. Navrhovaná právna úprava vyprecizovala tie prípady, kedy sa za účelom garancie práva na súdnu ochranu (článok 46 ústavy) právny následok v § 47 ods. 2 predposledná veta neuplatní. Ide o stav, kedy účastník nemôže samostatne konať pred súdom. Najčastejšie pôjde o prípady postihnutia duševnou poruchou, hospitalizácie, iné prípady, ktoré spadajú pod ustanovenie § 29 ods. 1. V týchto prípadoch súd ustanoví dotknutému účastníkovi, ak nebude zastúpený, opatrovníka a doručuje písomnosti opatrovníkovi. 
	Dikcia ustanovenia § 45a umožňuje poučiť účastníka konania v priebehu celého konania. Najväčší efekt uvedené poučenie však prinesie, ak bude dané na začiatku konania. Poučenie neznamená, že sa písomnosti už nedoručujú, práve naopak sa zachováva doterajší postup pri doručovaní a naviac sa predlžuje úložná doba z troch na desať dní. Účastník nemôže namietať, že sa v mieste doručenia nezdržiaval a núti ho to starať sa o svoje záležitosti, vzhľadom na vedomosť o vedení sporu, ktorého je účastníkom. Pre zjednodušenie situácie s doručovaním má možnosť zvoliť si vhodného zástupcu pre doručovanie, alebo označiť akékoľvek iné vhodné miesto v Slovenskej republike na doručovanie, na ktoré je možné doručiť zákonom predpísaným spôsobom. Navrhovaná právna úprava umožňuje zvoliť postup podľa § 45a voči všetkým účastníkom konania a teda aj voči žalobcovi. Poučenie musí byť účastníkom konania prevzaté osobne. Je vylúčené náhradné doručenie. Právne následky predpokladané navrhovanou právnou úpravou nenastanú hneď pri najbližšom doručovaní podaní poučenia, ale až pri nasledujúcom doručovaní. Každopádne sa však vytvára právny priestor na skončenie veci aj pri obštrukciách účastníka konania pri doručovaní súdnych zásielok, ktorý právny problém bol najmarkantnejší, ak v priebehu exekúcie účastník konania namietal, že mu nebolo doručené titulové rozhodnutie náhradným doručením, keďže sa v mieste doručovania nezdržiaval. Aplikačná prax potvrdzuje, že nebolo možné nebrať zreteľ na účastníkom predložené dôkazy o zdržiavaní sa na inom mieste v čase doručovania súdnej písomnosti. Zvráteným exekučným procesom obštrukciami účastníka konania došlo k narušeniu vymožiteľnosti práva. Navrhovaná právna úprava je o prenesení bremena pri doručovaní zo súdu na účastníka konania a smeruje k ochrane poctivého účastníka konania. 
	Režim doručovania vyvolaný po daní poučenia účastníkovi konania sa vzťahuje na konanie až do jeho právoplatného skončenia. 

K bodu 7 (§ 53 ods. 1)
Splnenie podmienky „hrubého sťažovania postupu konania“ je vecou starostlivého uváženia všetkých okolností prípadu; všeobecne musí byť úkon rušiteľa z hľadiska závažnosti a vplyvu na konanie určitým spôsobom kvalifikovaný. Primerane tomu určí súd výšku poriadkovej pokuty. 
	Z výchovnej funkcie poriadkovej pokuty ako peňažnej sankcie vyplýva možnosť jej uloženia a predstavuje jeden z právnych prostriedkov, ktorý má slúžiť  či už predsedovi senátu alebo samosudcovi v rámci vedenia pojednávania a aby aj s využitím inštitútu poriadkovej pokuty mohol viesť pojednávanie tak, aby splnilo výchovný účel a aby prebiehalo dôstojne a nerušene (§ 117 ods. 1).

K bodu 8 (§ 53 ods. 4)
Poriadková pokuta má plniť výchovnú funkciu a tým má byť daná možnosť aj dodatočne ju odpustiť. Poriadkovú pokutu je možné odpustiť aj po jej zaplatení a v tom prípade sa vráti aj za stavu, keď odvolací súd potvrdí uznesenie o jej uložení. Proti uzneseniu o uložení poriadkovej pokuty sa možno totiž odvolať. Pokiaľ sa odvolaniu v plnom rozsahu vyhovie, môže  uznesenie zmeniť priamo súd prvého stupňa (§ 210a autoremedúra). 

K bodu 9 (§ 105)
Súd z úradnej povinnosti skúma, či je daná podmienka miestnej príslušnosti súdu. Postupuje tak prv než začne konať vo veci samej. Za konanie vo veci samej treba považovať otvorenie pojednávania vo veci samej a výzvu súdu na prednesenie návrhu (žaloby). Ak súd nenariadil pojednávanie (§ 115a), miestnu príslušnosť skúma prv než rozhodne vo veci. Ak súd vydáva platobný rozkaz (§ 172), za konanie vo veci samej sa považuje vydanie platobného rozkazu. 
	Ak súd začne konať vo veci samej, miestnu príslušnosť môže skúmať len na námietku účastníka, ak je uplatnená pri prvom úkone, ktorý účastníkovi patrí. Prvým úkonom účastníka v zmysle § 105 ods. 1 je ten úkon, ktorým účastník po prvý raz mal možnosť v konaní procesným spôsobom reagovať (napríklad vyjadrenie k návrhu, podanie odporu). Ak súd rozhodol bez nariadenia pojednávania podľa § 115a, po takomto rozhodnutí účastníci nemôžu namietať miestnu príslušnosť, pretože vydaniu rozhodnutia bez pojednávania predchádzal ich súhlas alebo vzdanie sa verejného pojednávania veci. Námietka miestnej príslušnosti by teda po rozhodnutí súdu bez nariadenia pojednávania nespĺňala zákonnú požiadavku jej uplatnenia pri „prvom úkone, ktorý účastníkovi patrí“. 
	Ak súd, ktorý nebol miestne príslušný, nepostúpil vec inému súdu a začal konať vo veci samej a ani účastník túto nepríslušnosť nenamietal pri svojom prvom úkone, ktorý mu patril, nedostatok tejto podmienky konania (miestnej príslušnosti) je zhojený. 
	Ak súd vysloví svojim rozhodnutím, že nie je príslušný k prejednaniu veci, rozhodne zároveň, ktorému súdu vec k prejednaniu postúpi. Týmto svojim výrokom je súd viazaný a nemôže už vec postúpiť inému súdu, než ktorý je vo výroku uvedený. Proti jeho rozhodnutiu je odvolanie prípustné. Aj keď  ustanovenie § 105 ods. 2 výslovne neuvádza, čo má obsahovať v prípade podaného odvolania výrok rozhodnutia odvolacieho súdu, z odseku 3 je zrejmé, že odvolací súd má rozhodnúť o tom, ktorý súd je miestne príslušný. Za miestne príslušný môže  odvolací súd určiť aj iný súd než súd uvedený v uznesení podľa odseku 2. Z dôvodu zjednodušenia konania a z dôvodu, že nejde o náročné rozhodovanie, ale tiež s prihliadnutím na procesnú ekonomiku o odvolaní proti uzneseniu podľa odseku 2, prípadne o nesúhlase súdu podľa odseku 3 bude rozhodovať nadriadený súd, aj keď by nešlo o spoločne nadriadený súd. Najvyšší súd Slovenskej republiky bude rozhodovať o miestne príslušnom súde iba v prípade, ak podmienky miestnej príslušnosti chýbajú alebo ich nemožno zistiť (§ 11 ods. 3) a v prípade, že spor o miestnu príslušnosť sa týka v prvom stupni krajských súdov. 
	Pre rozhodovanie nadriadeného súdu uvedeného v odseku 3 platí to isté ako v prípade rozhodovania odvolacieho súdu v prípade podaného odvolania proti uzneseniu podľa odseku 2. Tak rozhodnutím odvolacieho súdu podľa ods. 2, ako aj nadriadeného súdu podľa odseku 3 je viazaný aj súd, ktorý bol určený ako miestne príslušný. Od navrhovanej úpravy sa očakáva zrýchlenie konania, pretože rozhodovanie, ktoré v súčasnosti podľa platnej právnej úpravy vykonáva Najvyšší súd Slovenskej republiky, bude rozložené na krajské súdy. Rozhodnutie, či už odvolacieho súdu podľa odseku 2 alebo nadriadeného súdu podľa odseku 3 bude musieť byť odôvodnené, čím sa posilní aj prvok ústavnosti pri rozhodovaní o sporoch o miestnu príslušnosť podľa § 105. 

K bodu 10 (§ 209)
S podaním odvolania je spojená spisová agenda, ktorú predstavujú úkony vykonávané súdnymi úradníkmi a to predovšetkým vyberanie súdnych poplatkov, doručovanie odvolania  ostatným účastníkom konania, odstraňovanie vád odvolania. Novelou došlo k presunu týchto úradníckych úkonov na odvolacie súdy, tie však neboli na nárast odvolacej agendy ani personálne, ani materiálne pripravené. Inštrukcia Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky č. 655/2005-53 o určovaní počtu zamestnancov a pravidlách rozdeľovania zamestnaneckých miest určuje, že na jeden senát v agende „Co“ pripadá 1 asistent, 1/3 súdneho tajomníka, 1 vyšší súdny úradník. Pridelenie  jedného asistenta na senát pre troch sudcov a jedného vyššieho súdneho úradníka je nedostačujúce. Na jednu asistentku pridelenú senátu pripadá opis 50 - 60 rozhodnutí mesačne a pri náraste práce súvisiacej s úradníckymi úkonmi dochádza k predlžovaniu lehôt na napísanie a odoslanie rozhodnutí, predlžuje sa odvolacie konanie a takto aj celý súdny proces. Navrhovaná právna úprava odstraňuje vyššie uvedené problémy. Súd prvého stupňa pred predložením spisu odstraňuje vady odvolania a upozorňuje odvolateľa na chýbajúce náležitosti odvolania podľa § 205 ods. 1, 2. Dikcia navrhovaného ustanovenia § 209 odsek 1 prvá veta o tom, že súd prvého stupňa vyzve odvolateľa, aby „chýbajúce náležitosti doplnil,“ má viesť súd prvého stupňa k tomu, že len upozorní na chýbajúce náležitosti. Súd by preto nemal v prípade vadných odvolaní  využívať vopred natlačené jednotné tlačivo vyhotovené pre vadné odvolania, ale musí sa sústrediť len na chýbajúce náležitosti. Týmto spôsobom sa žiada individuálny prístup v každej veci so zdôraznením chýbajúcich náležitosti odvolania. V praxi sa stávalo, že odvolateľ po obdržaní výzvy na odstránenie vád odvolania, ktorá obsahovala výpočet náležitosti odvolania, nereagoval náležite a vrátil podanie súdu s tým, že to, čo súd žiada, už súdu zaslal. Vzhľadom na závažný následok spojený s odmietnutím odvolania, ktoré nespĺňa náležitosti podľa § 205 ods. 1, 2 (§ 218 ods. 1 písm. d)), navrhovaná právna úprava v § 209 ods. 1 obsahuje povinnosť súdu prvého stupňa nielen vyzvať na odstránenie vád, ale zároveň aj poučiť o následkoch neodstránenia vád podľa § 218 ods. 1, teda o odmietnutí neúplného odvolania. To neplatí vo veciach podľa § 120 ods. 2, pri prejednaní ktorých odvolací súd nie je viazaný skutkovým stavom (§ 213 ods. 1 a neuplatňuje sa ani princíp kontradiktórnosti - § 213 ods. 4 druhá veta). 
	Bude vecou súdu prvého stupňa určiť lehotu na doplnenie chýbajúcich náležitosti v súlade s § 55. Pôjde o sudcovskú lehotu, ktorú môže určiť aj poverený zamestnanec súdu.
	Po márnom uplynutí lehoty na doplnenie chýbajúcich náležitosti odvolania, ale tiež aj v prípade, ak pôjde o oneskorené odvolanie alebo podané tým, kto naň nie je oprávnený, súd prvého stupňa predloží vec odvolaciemu súdu. Je v súlade s procesnou ekonomikou konania, aby sa odvolanie, ktoré má byť odmietnuté, či už z dôvodu chýbajúcich náležitosti alebo z dôvodu jeho oneskoreného podania alebo podania neoprávnenou osobou už nedoručovalo ostatným účastníkom konania, ale aby sa vec predložila bez ďalších úkonov odvolaciemu súdu.
K odseku 2
Cieľom navrhovanej právnej úpravy je odstrániť prieťahy vznikajúce s predkladaním spisu odvolaciemu súdu len v súvislosti s odvolaniami podanými proti uzneseniam, ktorými súd nerozhodol vo veci samej. Rozhodujúce je to, aby prvostupňový súd mohol pokračovať v konaní aj bez predloženia veci odvolaciemu súdu na rozhodnutie o odvolaní proti takémuto rozhodnutiu. Až keď súd prvého stupňa rozhodne vo veci samej, až následne takéto odvolanie postúpi odvolaciemu súdu, prípadne aj spolu s odvolaním proti rozhodnutiu vo veci samej. Tak sa bude minimalizovať opakované predkladanie veci odvolaciemu súdu. Navrhovaná právna úprava teda odstráni zbytočné predkladanie veci odvolaciemu súdu. V praxi pôjde najčastejšie o prípady odvolaní podaných proti uzneseniu o poriadkovej pokute, uzneseniu o preddavku na trovy dôkazov a podobne. Ak súd prvého stupňa nerozhodne, že uznesenie je vykonateľné až po právoplatnosti (§ 171 ods. 3), uznesenie nadobúda vykonateľnosť už pred právoplatnosťou (§ 171 ods. 1, 2). Odvolaciemu súdu pritom nič nebráni v rámci jedného rozhodovania vybaviť odvolanie tak proti rozhodnutiu vo veci samej, ako aj proti rozhodnutiam procesnej povahy. Prax potvrdzuje, že predkladanie spisu odvolaciemu súdu na rozhodnutie o odvolaní proti rozhodnutiam, ktorými sa nerozhodlo vo veci samej, prinášalo v praxi zbytočné oddialenie meritórneho rozhodnutia až o niekoľko mesiacov, pretože do úvahy bolo treba zobrať proces predkladania veci, opis rozhodnutia, odoslanie spisu. Navrhovaná právna úprava tak zabraňuje zbytočnému predkladaniu spisu odvolaciemu súdu, keď nič nebráni prvostupňovému súdu ďalej, aj napriek odvolaniu proti uzneseniam procesnej povahy, v konaní pokračovať. 

K bodu 11 (§ 210)
Doručovanie odvolania ostatným účastníkom je ďalší z úkonov, ktorý môžu realizovať súdni úradníci v rámci kompletizácie spisu na súde prvého stupňa (viď dôvodová správa k § 209). Navrhovaná právna úprava upúšťa od výzvy na vyjadrenie sa k odvolaniu proti nemeritórnemu rozhodnutiu. To neznamená, žeby účastník nemal možnosť urobiť podanie, ktorým sleduje účelné uplatňovanie alebo bránenie svojho práva. Navrhovaná právna úprava rovnako nebráni ani súdu vyzvať účastníka, aby sa vyjadril k odvolaniu proti nemeritórnemu rozhodnutiu. Navrhovaná právna úprava len odstraňuje stav, ktorý znamenal zbytočné predražovanie konania, pretože platná právna úprava ukladá vyzývať účastníkov konania na podanie vyjadrenia k odvolaniu, ak to považujú za potrebné. Danú príležitosť však účastníci využívali a aj keď vyjadrením nesledovali účelné uplatňovanie alebo bránenie práva, spravidla takéto vyjadrenie bolo podané, čím sa zbytočne predražilo konanie. Navrhovaná právna úprava nezabraňuje podávaniu vyjadrení k odvolaniam, len zabraňuje zbytočnému predražovaniu konania navyšovaním trov v súvislosti s podávaním vyjadrení za stavu, že nie sú spojené s účelným uplatňovaním alebo bránením práva. Prvostupňový súd vydá tiež opravné uznesenie, ak sú splnené zákonné podmienky na jeho vydanie (§ 164). Po uplynutí lehoty na podanie odvolania a na podanie vyjadrenia k odvolaniu súd prvého stupňa predloží vec bez zbytočného odkladu odvolaciemu súdu. Participácia vyšších súdnych úradníkov na úkonoch spojených s predkladaním spisu odvolaciemu súdu umožňuje viazať predloženie spisu odvolaciemu súdu len na povinnosť predložiť ho bez zbytočného odkladu. 

K bodu 12 (§ 211)
Zrušenie ustanovení odsekov 1 a 2 je dôsledkom novej právnej úpravy spočívajúcej v presune prevažne úradníckych úkonov spočívajúcich v doručovaní odvolania ostatným účastníkom, odstraňovaní vád odvolania a vyberaní súdnych poplatkov na súdy prvého stupňa. K tomu pozri komentár k navrhovanej právnej úprave k § 209, § 210. Doterajší odsek 3 bude predstavovať znenie samostatného ustanovenia § 211. Ustanovenia o konaní pred súdom prvého stupňa platia primerane aj pre konanie na odvolacom súde. Výnimky sú upravené v § 216. Pre odvolacie konanie neplatia ustanovenia § 92 ods. 1, 4, § 97 a § 98. Nie je dôvodom pre prerušenie konania, ak sa účastníci neustanovia na pojednávanie na odvolacom súde.

K bodu 13 (§ 214 ods. 3) 
Navrhovaná právna úprava rozširuje prípady, kedy odvolací súd môže rozhodnúť o odvolaní bez pojednávania. Predpokladajú sa pritom skutkovo ustálené  veci a odvolanie je podané iba z dôvodu nesprávneho právneho posúdenia veci. Akonáhle by mal odvolací súd vstúpiť do procesu modifikácie skutkového stavu, na ktorom je napadnuté rozhodnutie založené, neboli by splnené podmienky na rozhodnutie odvolacieho súdu bez pojednávania. Zákonnou podmienkou pre rozhodnutie o odvolaní bez pojednávania je tiež skutočnosť, že sa účastníci vzdali práva zúčastniť sa na pojednávaní alebo s rozhodnutím veci bez nariadenia pojednávania súhlasia. Vzdanie sa práva zúčastniť sa pojednávania alebo vyjadrenie súhlasu môže účastník urobiť podaním podľa § 42 ods. 1. Od navrhovanej právnej úpravy sa očakáva zjednodušenie a zhospodárnenie súdneho procesu najmä za stavu, keď účastníci nepochádzajú z miesta sídla odvolacieho súdu. Predpokladá sa, že súdni úradníci pripravia vec odvolaciemu senátu tak, že tento bude môcť posúdiť, či sú splnené podmienky na postup podľa navrhovaného ustanovenia. Podmienkou je, aby všetci účastníci konania sa buď vzdali práva zúčastniť sa pojednávania alebo súhlasili s rozhodnutím bez nariadenia pojednávania. Predpokladá sa aj zrýchlenie súdneho procesu, pretože prax potvrdzuje, že tzv. neverejné veci na odvolacom súde sú skôr vybavené. Možnosť postupu podľa navrhovaného ustanovenia by sa týkala rozhodnutia odvolacieho súdu bez ohľadu na formu a spôsob rozhodnutia. Doterajšia právna úprava totiž umožňovala rozhodnúť bez nariadenia pojednávania iba v prípade, ak sa rozhodnutie zrušilo podľa § 221 ods. 1 (§ 214 ods. 2 písm. e)). Podľa navrhovanej právnej úpravy bude môcť odvolací súd rozhodnúť pri splnení zákonných podmienok aj tak, že rozhodnutie potvrdí alebo ho zmení. Pokiaľ však ide o zmenu rozhodnutia, postup podľa § 214 ods. 3 bude prichádzať do úvahy  iba v prípade, ak  súd prvého stupňa rozhodol nesprávne, hoci správne zistil skutkový stav. Rozsudok sa vždy verejne vyhlási a účastníci budú upozornení na možnosť právneho posúdenia veci odvolacím súdom odlišne od napadnutého rozhodnutia. Na možnosť iného právneho posúdenia odvolací súd upozorní účastníkov konania nielen v prípade, ak prichádza do úvahy aplikácia iného právneho predpisu, ale aj v prípade, ak prichádza do úvahy odlišná interpretácia inak správne použitého právneho predpisu. 

K bodu 14 (§ 246c)
         Zmena je spojená s vypustením odseku 2 v § 250s. Navrhuje sa upustiť od doterajšej diferenciácie v úprave opravných prostriedkov vo veciach dôchodkových a vo veciach iného druhu. V prvej hlave piatej časti, ktorá má povahu lex generalis vo vzťahu k druhej až siedmej hlave - resp. určuje všeobecné zásady uplatňovania opravných prostriedkov v správnom súdnictve - sa vypúšťa zákonná výnimka, ktorá umožňuje prelomiť zásadu, podľa ktorej proti rozhodnutiu Najvyššieho súdu Slovenskej republiky opravný prostriedok nie je prípustný. 
        Vzhľadom na charakter konaní o opravných prostriedkoch proti rozhodnutiam správnych orgánov  podľa tretej hlavy piatej časti (k tomu porov. všeobecnú časť dôvodovej správy), prestáva byť nevyhnutné či žiaduce, aby konanie v dôchodkových veciach malo svoju osobitnú úpravu v § 250s odseku 2. Rovnako nie je daný vecný dôvod na rozlišovanie resp. na  rozdielnu úpravu možnosti podania opravného prostriedku vo vzťahu k rozsudku Najvyššieho súdu Slovenskej republiky v závislosti od toho, či ide o opravný prostriedok v dôchodkovej veci alebo v inej veci ani v ustanovení § 246c. 

K bodu 15 (§ 250f ods. 3)
	        Navrhuje sa rozšíriť dôvody, na základe ktorých správny súd môže rozhodnúť o žalobe proti rozhodnutiam a postupom správnych orgánov bez pojednávania. Podľa § 250j odseku 3 v správnom súdnictve súd zruší rozhodnutie správneho orgánu a vráti mu vec na ďalšie konanie z formálnych dôvodov: ak bolo rozhodnutie vydané na základe neúčinného právneho predpisu; ak rozhodnutie je nepreskúmateľné pre nezrozumiteľnosť alebo pre nedostatok dôvodov;  ak rozhodnutie je nepreskúmateľné pre neúplnosť spisov správneho orgánu alebo z dôvodu, že spisy neboli predložené. Súd zruší rozhodnutie správneho orgánu a konanie zastaví,   ak rozhodnutie vydal orgán, ktorý na to nebol podľa zákona oprávnený. Nariaďovať ústne pojednávanie vo vymenovaných veciach je nehospodárne a i prípadné dokazovanie nevyhnutné  na preskúmanie napadnutého rozhodnutia sa v týchto veciach spravidla nevykonáva (porov. § 250i).
V ustanovení § 250f odseku 3 sa tak okrem možnosti rozhodnúť vo veci samej rozsudkom bez nariadenia pojednávania podľa odseku 1 zakotvuje aj ďalšia možnosť pre taký postup súdu. Pôjde o veci, v ktorých je zrejmé, že rozhodnutie správneho orgánu je potrebné zrušiť pre závažné vecné a procesné pochybenia v zmysle § 250j ods. 3. Z dôvodov procesnej ekonomiky po zadovážení vyjadrenia žalovaného správneho orgánu nie je efektívne a ani potrebné nariaďovať pojednávanie.  Právo na verejné vyhlásenie rozsudku zostáva zachované.

K bodu 16 (§ 250j ods. 2)
          Dôvody zrušenia rozhodnutia spočívajúce podľa § 250j odseku 2 písm. d) v jeho  nepreskúmateľnosti pre nezrozumiteľnosť, pre nedostatok dôvodov, pre neúplnosť spisov správneho orgánu alebo z dôvodu, že spisy neboli predložené, sú plne obsiahnuté i v ustanovení § 250j odseku 3 (k tomu porov. znenie § 250j ods. 3: „(3) Súd zruší napadnuté rozhodnutie správneho orgánu a podľa okolností aj rozhodnutie správneho orgánu prvého stupňa a vráti vec žalovanému správnemu orgánu na ďalšie konanie, ak bolo rozhodnutie vydané na základe neúčinného právneho predpisu, ak rozhodnutie je nepreskúmateľné pre nezrozumiteľnosť alebo pre nedostatok dôvodov alebo rozhodnutie je nepreskúmateľné pre neúplnosť spisov správneho orgánu alebo z dôvodu, že spisy neboli predložené. Súd zruší rozhodnutie správneho orgánu a konanie zastaví, ak rozhodnutie vydal orgán, ktorý na to nebol podľa zákona oprávnený. Rozsahom a dôvodmi žaloby v týchto prípadoch nie je súd viazaný.“). Zákonný titul na uplatnenie kasačného princípu  v zmysle § 250j odseku 2 písm. d) preto možno označiť za duplicitný vo vzťahu k obsahu právnej normy v § 250j odseku 3.

K bodu 17 (§ 250ja ods.3)
Všeobecné pravidlo týkajúce sa vymedzenia medzí dokazovania pri preskúmaní zákonnosti rozhodnutia a postupu správneho orgánu upravuje § 250i odseku 1. „Pri preskúmavaní zákonnosti rozhodnutia je pre súd rozhodujúci skutkový stav, ktorý tu bol v čase vydania napadnutého rozhodnutia. Súd môže vykonať dôkazy nevyhnutné na preskúmanie napadnutého rozhodnutia.“ 
Pri rozhodovaní podľa tretej hlavy piatej časti je pre rozsah dokazovania základom  ustanovenie § 250q odseku 1 druhej vety. „Súd môže vykonať dôkazy nevyhnutné na preskúmanie napadnutého rozhodnutia.“ 
Z citovaných zákonných ustanovení jednoznačne vyplýva, že v správnom súdnictve súd vykonáva len také dokazovanie,   ktoré   je   nevyhnutné   na  preskúmanie napadnutého rozhodnutia. Uvedené pravidlo sa zjavne bude vzťahovať aj na  prípady,  v  ktorých  správny  súd  bude preskúmavať zákonnosť postupu, aj  keď z hľadiska štylistickej skladby zákon k  pojmu „rozhodnutie“ nepripojil  aj pojem „postup“ (§ 250i ods. 1). Za nevyhnutné dôkazy treba považovať tie,  ktorých vykonanie slúži účelu správneho súdnictva (porov. § 244).  Aplikácia ustanovenia § 213 Občianskeho súdneho poriadku v odvolacom konaní v správnom súdnictve a to  s poukazom na ustanovenie § 246c veta prvá vo väzbe na § 250ja odsek 3 neprichádza do úvahy.  Na základe spomenutých dôvodov plne obstojí tvrdenie, že tak isto ako v dovolacom konaní by odvolací súd v správnom súdnictve nariaďoval odvolacie pojednávanie iba v situácií, ak by to považoval za potrebné a o odvolaní by  mohol rozhodnúť i bez nariadenia pojednávania. Výnimku tvorí iba preskúmávanie veci podľa § 250i odseku 2 vo veciach, v ktorých správny orgán podľa osobitného zákona rozhodol o spore alebo o inej právnej veci vyplývajúcej z občianskoprávnych, pracovných, rodinných a obchodných vzťahov (§ 7 ods. 1) alebo rozhodol o uložení sankcie, v ktorých súd pri preskúmavaní tohto rozhodnutia nie je viazaný skutkovým stavom zisteným správnym orgánom. Súd môže vychádzať zo skutkových zistení správneho orgánu, opätovne vykonať dôkazy už vykonané správnym orgánom alebo vykonať dokazovanie podľa tretej časti druhej hlavy.
Podľa navrhovanej úpravy odvolací súd v správnom súdnictve by nariadil  pojednávanie  len vtedy,  ak by podľa prípustnosti a dôvodov odvolania bolo potrebné vykonať dokazovanie na to, aby  sa  právne  a  skutkovo  mohla  uzavrieť  otázka preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia správneho orgánu (§ 250i odsek 1 veta druhá; § 250q odsek 1 veta druhá). Inak ani odvolací súd  dokazovanie nevykonáva; okrem vecí, kedy prejednáva odvolanie proti rozhodnutiam podľa § 250i odseku 2 Občianskeho súdneho poriadku. 
V ustanovení  § 250ja odseku 3 sa teda zakotvuje možnosť, aby odvolací súd spravidla nemusel vykonať odvolacie pojednávanie. Nevykonanie odvolacieho pojednávania umožňuje aj všeobecná úprava v štvrtej časti Občianskeho súdneho poriadku, avšak dôvody tam uvedené (porov. § 214) nevystihujú osobitosti konania podľa piatej časti Občianskeho súdneho poriadku o správnom súdnictve. Napriek tomu, že opravný prostriedok v konaní podľa piatej časti je prípustný vo forme odvolania, svojou povahou ide o opravný prostriedok v záujme opakovaného  posúdenia právnych otázok. Dokazovanie a doplňovanie skutkového stavu – ako už bolo uvedené vyššie - nie je jeho účelom. Nie je nevyhnutné, aby súd konal priamo s účastníkmi, pričom je viazaný dôvodmi a rozsahom písomne podaného odvolania. Navrhovaná zmena vyplýva z poznatkov doterajšej súdnej praxe pri aplikácii úpravy dvojinštančného správneho súdnictva. Úmysel, ktorý sleduje, spočíva v ďalšom zrýchlení a zefektívnení konania o opravnom prostriedku v právnych otázkach na Najvyššom súde Slovenskej republiky.

K bodu 18 (§ 250p)
       Vzhľadom na účel, ku ktorého dosiahnutiu návrh zákona zmenami vykonávanými v piatej časti smeruje - zbližovanie rozhodovania podľa tretej hlavy piatej časti a podľa druhej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku (porov. všeobecnú časť dôvodovej správy) -rozhodovanie o procesných otázkach (formálnych vadách podania) je vyriešené ustanovením § 250d odsek 3. (K tomu porov. znenie § 250d ods. 3: „Súd uznesením konanie zastaví, ak sa žaloba podala oneskorene, ak ju podala neoprávnená osoba, ak smeruje proti rozhodnutiu, ktoré nemôže byť predmetom preskúmavania súdom, ak žalobca neodstránil vady žaloby, ktorých odstránenie súd nariadil a ktoré bránia vecnému vybaveniu žaloby, alebo ak žalobca nie je zastúpený podľa § 250a alebo ak žaloba bola vzatá späť (§ 250h ods. 2). Odvolanie proti uzneseniu je prípustné.“).
	Mechanizmus vyrovnania sa s procesne vadným podaním podľa piatej časti Občianskeho súdneho poriadku je v súčasnosti rozštiepený v závislosti od toho, či ide o žalobu podľa druhej hlavy (zastavenie konania podľa § 250d ods. 3), alebo o opravný prostriedok podľa tretej hlavy (odmietnutie opravného prostriedku podľa § 250p).

K bodu 19 (§ 250q ods. 1)
	Navrhovaná zmena je reakciou na vypustenie § 250p vo väzbe na  jeho prepojenosť na ustanovenie § 250d odsek 3. 

K bodom 20 a 21 (§ 250s ods. 1 a 2)
        Vzhľadom na charakter konaní o opravných prostriedkoch proti rozhodnutiam správnych orgánov  podľa tretej hlavy piatej časti už nie je nevyhnutné ani žiaduce, aby konanie v dôchodkových veciach malo svoju osobitnú úpravu v § 250s odseku 2. K tomu porov. aj zmenu v § 246c a všeobecnú časť dôvodovej správy.
V doterajšom znení ustanovenia § 250s sa nachádza triedenie na odvolacie konanie v iných ako dôchodkových veciach a vo veciach dôchodkových. Súdna prax potvrdzuje, že predmetné rozlíšenie je už neživotné (obsolétne). Podstata konania o opravnom prostriedku, ktorým je odvolanie, je u oboch skupín súdnych agend rovnaká.  Možnosť podania odvolania sa tak zjednocuje s úpravou obsiahnutou v konaní o žalobách podľa druhej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku (§ 250ja). Súčasne sa unifikuje úprava opravných prostriedkov tak, že ani v dôchodkovej agende nebude možnosť podania mimoriadneho opravného prostriedku (dovolania), keďže z hľadiska ochrany ústavného práva na súdnu ochranu pred nezákonným rozhodnutím orgánu verejnej správy nejde o dostupný a efektívny opravný prostriedok. Efektívny a dostupný opravný prostriedok predstavuje odvolanie, na základe ktorého je možné, aby odvolací súd nezákonné rozhodnutie orgánu správy zrušil  aj v prípade, keď tak nerozhodol prvostupňový  súd. Doterajšie poznatky potvrdzovali, že dovolacie konanie v dôchodkových veciach sa stalo prostriedkom na to, aby Sociálna poisťovňa nerealizovala („nerešpektovala“) rozhodnutia odvolacieho súdu, ktorými bolo zrušené jej rozhodnutie.  

K bodu 22 (§ 372o)
	Teória práva vychádza z premisy, že pokiaľ v procesnej právnej norme chýba prechodné ustanovenie, vzťahuje sa nová úprava aj na konania začaté pred účinnosťou novej právnej úpravy. Toto pravidlo býva explicitne upravené v prechodných ustanoveniach. Odsek 1 vychádza z uvedenej generálnej klauzule, ktorá je prelomená v ďalších odsekoch. V sporoch o miestnu príslušnosť, ktoré vyvstali pred nadobudnutím účinnosti návrhu zákona, sa bude postupovať podľa nového § 105, avšak len za predpokladu, že vec ešte nebola postúpená príslušnému súdu. 
	Navrhovanou úpravou sa koriguje mechanizmus v apelačnom systéme. Upúšťa sa od koncepcie, kedy celé ťažisko „narábania“ s odvolaním (aj vadným) je prenesené na odvolací súd (porov. platný § 209, § 211 Občianskeho súdneho poriadku). V odseku 3 sa ustanovuje, že v režime novej právnej úpravy ohľadne úkonov súdu prvého stupňa pri podaní odvolania (§ 209 a 210 návrhu zákona)  sa bude postupovať aj pri predkladaní „starých“ veci. Nevyhnutnou podmienkou (conditio sine qua non) na aplikáciu nového právneho režimu je fakt, že do nadobudnutia účinnosti návrhu zákona nebola vec predložená súdom prvého stupňa odvolaciemu súdu na ďalšie konania. Ak sa tak stalo, odvolací súd bude postupovať podľa starej úpravy. Cieľom navrhovanej intertemporality je zabrániť „kolovaniu spisu“ medzi prvostupňovým súdom a odvolacím súdom. 
	Konania v správnom súdnictvo, ktoré boli začaté pred nadobudnutím účinnosti návrhu zákona, sa dokončia podľa doterajších právnych predpisov. 
	
K bodu 23 (§ 374 ods. 3) 
Ústavný základ predmetnej úpravy je obsiahnutý v článku 142 odseku 2 Ústavy Slovenskej republiky: „Proti rozhodnutiu zamestnanca súdu povereného sudcom je prípustný opravný prostriedok, o ktorom rozhoduje vždy sudca.“  Cieľom navrhovanej právnej úpravy je odstrániť dvojkoľajnosť, ktorá vznikla vydávaním inak odvolaním nenapadnuteľných rozhodnutí súdnymi úradníkmi. Ak takéto rozhodnutie vydal sudca, odvolanie nebolo prípustné (§ 202). Ak také rozhodnutie inak nenapadnuteľné odvolaním vydal súdny úradník, proti jeho rozhodnutiu podľa článku 142 Ústavy Slovenskej republiky je opravný prostriedok prípustný. Navrhovaná právna úprava odstraňuje túto dvojkoľajnosť tým, že podaním odvolania proti rozhodnutiu vyššieho súdneho úradníka sa zo zákona jeho rozhodnutie zrušuje a novo rozhodne sudca.  
Znenie § 374 odseku 3 bolo naposledy dotknuté novelou vykonanou zákonom č. 428/2004 Z. z. Touto novelou došlo k vypusteniu dikcie: „rozhodnutie sudcu sa považuje sa rozhodnutie súdu prvého stupňa a možno ho napadnúť odvolaním.“ Navrhovaná úprava jednotným spôsobom (pre rozhodnutia vydané vyššími súdnymi úradníkmi ako aj pre rozhodnutia vydané justičnými čakateľmi) explicitne ustanovuje, že odvolaniu proti rozhodnutiu, ktoré vydal súdny úradník alebo justičný čakateľ, môže úplne vyhovieť sudca, ktorého rozhodnutie sa považuje za rozhodnutie súdu prvého stupňa (k tomu porov. § 210a). Z ústavného príkazu je zrejmé, že proti rozhodnutiu zamestnanca súdu povereného sudcom je vždy prípustný opravný prostriedok t.j. proti každému takémuto rozhodnutiu. Základný zákon štátu tu neumožňuje žiadnu výnimku. Platná dikcia prvej vety § 374 odseku 3 nie je s týmto tvrdením úplne  súladná a to v časti „možno podať odvolanie za rovnakých podmienok ako proti rozhodnutiu sudcu.“ Občiansky súdny poriadok realizuje v § 202 výnimočné prelomenie zásady, podľa ktorej je proti rozhodnutiu súdu prvého stupňa vždy prípustné odvolanie. V poslednej vete navrhovaného odseku 3 sa jednoznačne zakotvuje procesný mechanizmus narábania s odvolaním proti takému rozhodnutiu súdneho úradníka alebo justičného čakateľa, ktoré je inak odvolaním nenapadnuteľné; rozhodnutie sa podaním odvolania zrušuje a rozhodne sudca. 

Článok II (Zákon č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov): 

K bodu 1 (§ 4 ods. 2 písm. z) )
	Platná právna úprava do kategórie osobného oslobodenia zahŕňa v § 4 odseku 2 písmeno t) navrhovateľa podľa § 16 odseku 1 zákona č. 293/1992 Zb. o úprave niektorých vlastníckych vzťahov k nehnuteľnostiam. Osobné oslobodenie vychádza z povahy zákona, ktorý je typicky reštitučným zákonom. Druhá skupina „reštitučného“ oslobodenia je subsumovaná pod písmenom u). Oslobodeným je navrhovateľ v konaní podľa zákona č. 87/1991 Zb. o mimosúdnych rehabilitáciách v znení neskorších predpisov. Ďalšie reštitučné právne úpravy, v režime ktorých je navrhovateľ oslobodený od súdnych poplatkov, sú vypočítané v poznámkach pod čiarou (napr. zákon č. 403/1990 Zb. o zmiernení následkov niektorých majetkových krívd v znení neskorších predpisov). Pre úplnosť treba dodať, že poznámka pod čiarou nedisponuje normatívnou povahou, má len informatívny charakter. 
	Navrátenie vlastníctva k pozemkom, ktoré neboli vydané podľa zákona č. 229/1991 Zb., sa riadi zákonom č. 503/2003 Z. z. o navrátení vlastníctva k pozemkom a o zmene a doplnení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 180/1995 Z. z. o niektorých opatreniach na usporiadanie vlastníctva k pozemkom v znení neskorších predpisov. Proti rozhodnutiu obvodného pozemkového úradu o navrátení vlastníctva k pozemkom alebo rozhodnutiu o priznaní práva na náhradu možno podať opravný prostriedok na súde. Napriek tomu, že ide o reštitučný zákon, chýba výslovná úprava o oslobodení od súdnych poplatkov. Z tohto dôvodu sa rozširuje resp. zjednocuje reštitučný okruh osobného oslobodenia. 

K bodu 2 (§ 9 ods. 3)
Zmeny v apelačnom systéme vykonané novelou, ktorým sa mení a dopĺňa Občiansky súdny poriadok a o zmene a doplnení niektorých zákonov, boli premietnuté aj do zákona č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov. Podľa platného právneho stavu by mal súd prvého stupňa „iba“ zasielať odvolanie po uplynutí odvolacej lehoty súdu druhého stupňa, ktorého úlohou je následne odstraňovať vady podania a vyzývať účastníkov konania na to, aby sa vyjadrili k odvolaniu vrátane výzvy na zaplatenie súdneho poplatku (porov. § 211 ods. 2 Občianskeho súdneho poriadku). Od účinnosti novely uplynul viac ako jeden rok. Úprava, ktorej snahou bolo preniesť celé ťažisko mechanizmu odstraňovania vád odvolania na odvolacie súdy, nezohľadnila  resp. neriešila všetky aspekty, ktoré v súdnej praxi v tejto súvislosti vyvstali (porov. § 209, § 211 Občianskeho súdneho poriadku). Na požiadavky súdnej praxe reagujú zmeny v § 209 až 211 návrhu zákona.  V nadväznosti na to, sa návrh zákona vracia v § 9 odseku 3 zákona o súdnych poplatkoch pri vymedzení platobného miesta k osvedčenému právnemu stavu účinnému do 31. augusta 2005. Navrhuje sa, aby sa v odvolacom konaní poplatok platil na účet súdu, proti rozhodnutiu ktorého odvolanie smeruje. 

K bodu 3 (§ 10 ods. 1)
	V ustanovení § 1 Občianskeho súdneho poriadku je vymedzený predmet právnej úpravy tohto základného procesného kódexu. Z procesného hľadiska je súd povinný svojou činnosťou zabezpečiť výkon spravodlivosti tak, aby nedošlo k jej odopretiu (denegatio iustitiae). Predkladateľ zastáva názor, že mechanizmus, na ktorom je založená platná právna úprava v ustanovení § 10 odseku 1 zákona o súdnych poplatkoch, je príliš rigorózny. Pokiaľ ide o podanie odvolania, navrhuje sa, aby nezaplatenie súdneho poplatku v zákonnej (desaťdňovej) lehote, nebolo dôvodom na zastavenie konania. Cieľom je dosiahnuť, aby sa odvolanie dostalo čo najrýchlejšie do štádia „meritórneho rozhodovania,“ a odstrániť tak stav prílišného formalizmu (procesné zastavenie konania). Navrhovanou právnou úpravou pritom nie je dotknutá povinnosť zaplatiť súdny poplatok za odvolanie. Zároveň sa aj vyrieši problém, ktorý v praxi nastal pri odvolaniach proti predbežným opatreniam podľa § 76 ods. 1 písm. g), o ktorých mal rozhodnúť odvolací súd do siedmich dní, ale spravidla pre krátku lehotu nebol ešte zaplatený súdny poplatok za odvolanie. Zákon o súdnych poplatkoch neriešil tento problém, pričom ak nebol zaplatený súdny poplatok, odvolacie konanie sa podľa doterajšej právnej úpravy zastavovalo. 
	Navrhovanou zmenou sa uskutočňuje návrat k právnej úprave účinnej do 31. decembra 2003; zároveň sa odstraňuje zbytočný paternalizmus štátu.  Zákon č. 513/2003 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon Slovenskej národnej rady č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a poplatku za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov,  spojil s účinnosťou od 1. januára 2004 nezaplatenie súdneho poplatku za odvolanie zo sankčným následkom zastavenia konania. 
	V prípade návrhu na začatie konania má platná právna úprava svoje odôvodnenie. Odvolanie patrí do systému garancií, ktorými sa má dosiahnuť spravodlivá ochrana subjektívnych práv a oprávnených záujmov a ktoré na tento účel občianske právo procesné vytvára. Vnútorný kontrolný systém, ktorý umožňuje preskúmať neprávoplatné prvostupňové rozhodnutia, zároveň rešpektuje resp. napĺňa jeden zo znakov práva na súdnu ochranu v zmysle článku 46 odseku 1 Ústavy Slovenskej republiky. Odvolanie ako jediný riadny opravný prostriedok dáva účastníkom konania možnosť –oprávnenie- brániť sa proti nesprávnemu súdnemu rozhodnutiu. Konštrukcia odvolania, ktorým je odvolacie opravné konanie iniciované, jeho konkrétne právne vyjadrenie, sleduje žiadúci primeraný pomer medzi právnou istotou, ktorú má rozhodnutie v právnych vzťahoch, pokiaľ možno čo najrýchlejšie nastoliť a medzi snahou o odstránenie jeho prípadných vád či nedostatkov. Za zmienku tu stojí, fakt, že v procesnej teórii sa vyskytujú rôzne názory na vzťah medzi zaplatením súdneho poplatku a procesnými podmienkami konania. Prvý názor, ktorý sa opiera o tvrdenie, že o procesnú podmienku v danom prípade nejde, vychádza z argumentu, že ide o požiadavku mimoprocesnej (fiškálnej) povahy. Podľa inej časti právnej teórie k procesným podmienkam približuje splnenie poplatkovej povinnosti fakt, že nezaplatenie súdneho poplatku, ani dodatočne na výzvu súdu, vyvolá po splnení zákonných predpokladov zastavenie konania. Inak povedané zabraňuje v niektorých prípadoch vydať meritórne rozhodnutie.  Vo väzbe na uvedené takýto procesný následok v prípade podania odvolania je kontraproduktívny. Striktné spoplatnenie odvolacieho (opravného) konania by mohlo spôsobiť neprimerane tvrdý dopad zákona a v konečnom dôsledku prekážku v prístupe k súdu. 
	
K bodu 4 (§ 10 ods. 3)
Zákonom č. 621/2005 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon Slovenskej  národnej  rady  č. 71/1992  Zb.  o súdnych poplatkoch a poplatku  za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov, bolo zmenené znenie § 9 odseku 3. Do nadobudnutia účinnosti citovaného zákona - do 31. decembra 2005 - platila úprava, podľa ktorej „súd prvého stupňa zruší uznesenie o zastavení konania pre nezaplatenie súdneho poplatku, ak poplatník zaplatí súdny poplatok do konca lehoty na podanie odvolania.“  Od 1. januára 2006 uznesenie o zastavení konania pre nezaplatenie súdneho poplatku zruší po splnení zákonnej podmienky príslušný súd. Úmyslom zákonodarcu bolo zrejme reagovať na novoty, ktoré do odvolacieho konania priniesla novela (k tomu porov. odôvodnenie k  § 9 odseku 3). Ak poplatník zaplatil súdny poplatok do konca lehoty na podanie odvolania, súd zrušil uznesenie o zastavení konania pre nezaplatenie poplatku. Od účinnosti zákona č. 621/2005 Z z. nastal v praxi aplikačný aj interpretačný problém v tom, ktorý funkčne príslušný súd treba subsumovať pod pojem „príslušný súd“ v § 10 odseku 3 prvej vete. Treba doplniť, že v situácii, kedy o súdnych poplatkoch rozhodujú odvolacie súdy, odpadá „tretia“ lehota na zaplatenie – t.j. odvolacia lehota voči uzneseniu o zastavení konania pre nezaplatenie súdneho poplatku. 
Zmena v § 10 odseku 3 je reakciou na úpravu navrhovanú v § 209 až 211 Občianskeho súdneho poriadku. Zmenou § 10 odsek 1 už nebude možné zastaviť odvolacie konanie pre nezaplatenie súdneho poplatku. 

K bodu 5 (§ 10 ods. 4)
	V aplikačnej praxi existuje interpretačná nejasnosť v tom, či pod dikciu „návrh na vykonanie iného úkonu súdu“ možno zahrnúť aj námietku zaujatosti. V § 1 zákona o súdnych poplatkoch je vymedzený predmet súdnych poplatkov. Súdne poplatky sa vyberajú za jednotlivé úkony alebo konanie súdov, ak sa vykonávajú na návrh a za úkony orgánov štátnej správy súdov a prokuratúry uvedené v sadzobníku súdnych poplatkov, ktorý tvorí prílohu zákona. Podľa platného právneho stavu poplatok za vznesenie námietky zaujatosti účastníkom konania čerpá svoj základ v I. časti prílohy sadzobník súdnych poplatkov v položke 17a. Podľa názvu I. časti sú predmetom jej úpravy „poplatky vyberané v občianskom súdnom konaní.“ „Poplatky za úkony súdov“ sú upravené v II. časti prílohy sadzobník súdnych poplatkov. Z hľadiska teórie procesného práva možno v prípade námietky zaujatosti uvažovať o dispozičnom oprávnení, ktoré procesný kódex priznáva účastníkovi konania. Právo účastníka civilného procesu na zákonného sudcu vychádza z článku 48 odseku 1 Ústavy Slovenskej republiky. Ústavný súd Slovenskej republiky judikoval, že „do obsahu základného práva na prejednanie veci pred nestranným súdom podľa článku 46 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky nepatrí povinnosť súdu vyhovieť návrhu oprávnených osôb na vylúčenie sudcu alebo iných súdnych osôb z ďalšieho prejednávania a rozhodovania veci pre pochybnosti o ich nezaujatosti. Obsahu základného práva na prejednanie veci nestranným súdom zodpovedá len povinnosť nadriadeného súdu rozhodnúť za zákonných podmienok o každom návrhu oprávnenej osoby na vylúčenie sudcu z ďalšieho prejednávania a rozhodnutia veci pre pochybnosti o jeho nezaujatosti“ (I ÚS 73/97; I ÚS 27/98). K rôznorodým výkladom prispeli aj legislatívne zmeny resp. legislatívna technika použitá pri začlenení súdneho poplatku za vznesenie námietky zaujatosti účastníkmi konania v systematike zákona o súdnych poplatkoch. 
	Vyrubenie paušálneho súdneho poplatku za vznesenie námietky zaujatosti účastníkom konania priniesol zákon č. 432/2004 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník v znení neskorších predpisov a menia a dopĺňajú sa niektoré ďalšie zákony. Z pohľadu systematiky zákona o súdnych poplatkoch bol spomenutý súdny poplatok začlenený do II. časti (Poplatky za úkony súdov) sadzobníka súdnych poplatkov – konkrétne do položky 26 písmeno b). Novelou došlo k vypusteniu súdneho poplatku za vznesenie námietky zaujatosti. Návrat („oživenie“) paušálneho poplatku za vznesenie námietky zaujatosti účastníkom konania sa realizoval zákonom č. 621/2005 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon Slovenskej  národnej  rady  č. 71/1992  Zb.  o súdnych poplatkoch a poplatku  za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov. Opätovné paušálne zavedenie predmetného súdneho poplatku sa v systematike zákona o súdnych poplatkoch vykonalo v I. časti -Poplatky vyberané v občianskom súdnom konaní - sadzobníka súdnych poplatkoch v položke 17a (k tomu porov. § 5 ods. 1 písm. g) ). 
S cieľom odstrániť doterajšiu interpretačnú nejasnosť (pozri vyššie) a z toho prameniacu aplikačnú nejednotnosť navrhuje sa explicitne upresniť, že doterajšie pravidlo, podľa ktorého sa iný úkon súdu v zmysle § 10 odseku 4 nevykoná a zároveň návrh na jeho vykonanie sa stane neúčinným, ak sa súdny poplatok nezaplatí, sa uplatní len na kategóriu návrhov na vykonanie toho úkonu súdom, ktorý je uvedený v prílohe Sadzobník súdnych poplatkov v II. časti. V nadväznosti na to, je potom pri použití gramatického a systematického výkladu možné vysloviť jednoznačný záver, že pravidlo ustanovené v § 10 odseku 4 sa nevzťahuje na vznesenie námietky zaujatosti účastníkom konania. 

K bodu 6 (§ 10 ods. 6 a 7)
Jednou z vrstiev konštantnej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva je aj téza, že „spravodlivosť nielenže musí byť poskytovaná, ale musí sa aj javiť, že je  poskytovaná“. Je potrebné sa preto postarať, aby občiansky súdny proces spĺňal kritériá zabezpečovania spravodlivej ochrany práv a právom chránených záujmov fyzických a právnických osôb (§ 1 Občianskeho súdneho poriadku) a to so zreteľom na všetky okolnosti vyplývajúce z občianskeho súdneho konania. Nielenže účastník konania očakáva nestrannosť, ale aj právny proces, ktorý mu zabezpečí rozhodnutie v dobe, ktorá má preňho zmysel najmä za stavu, že sám splnil aj finančnú požiadavku štátu vo forme súdneho poplatku.  
	Ak účastník konania uhradil súdny poplatok, ktorého výška môže byť niekoľko stotisíc korún až 1 000 000  Sk, právom očakáva, že súd začne konať. Aplikačná prax však potvrdzuje a platná právna úprava to umožňuje, že napriek zaplateniu súdneho poplatku súd nekoná niekoľko mesiacov až rokov. Ťažko je možné vtedy urobiť záver, že sa vykonáva iustitiae (spravodlivosť).
	Súdne poplatky pritom nepredstavujú súčasť systému procesných podmienok konania, ale predstavujú fiškálny prvok, ktorý štát transponoval do občianskeho súdneho konania. Súdne poplatky nie sú prioritou občianskeho súdneho konania, ktorou by sa napĺňalo ústavné právo na súdnu ochranu zakotvené v článku 46 ústavy a článku 6 Dohovoru o ochrane ľudských práv a slobôd.
	Aby sa spravodlivosť aj javila, že je poskytovaná, navrhovaná právna úprava umožňuje predĺženie lehoty na zaplatenie súdneho poplatku až do pojednávania s výnimkou návrhov na vydanie platobného rozkazu, kedy sa pojednávanie nenariaďuje. Poplatník môže požiadať o predĺženie lehoty iba počas plynutia lehoty  uvedenej vo výzve na zaplatenie súdneho poplatku. Súd na žiadosť uvedenú už v žalobe nemôže prihliadnuť, pretože v celom procese  má význam výzva na zaplatenie súdneho poplatku aj s poučením o následkoch nezaplatenia súdneho poplatku. Po podaní žiadosti súd nerozhoduje o predĺžení, ale zo zákona nastáva predĺženie lehoty až do pojednávania vo veci samej a tým je spravidla výzva súdu  na prednesenie návrhu (žaloby). Ak teda poplatník predtým, než ho sudca vyzve na prednesenie návrhu (žaloby) nezaplatil súdny poplatok, namiesto tejto výzvy súd konanie zastaví.  V takom prípade na rozhodnutie o trovách sa aplikuje ustanovenie § 146 ods. 2 prvá veta  Občianskeho súdneho poriadku a poplatník je povinný uhradiť trovy konania účastníkom konania. Ak by poplatník súdny poplatok do konca lehoty na podanie odvolania proti uzneseniu o zastavení poplatok zaplatil, došlo by k zrušeniu uznesenia o zastavení konania a v takomto prípade vzniknuté trovy účastníkom konania v súvislosti so zmareným pojednávaním bez ohľadu na neskorší úspech poplatníka vo veci samej súd uloží nahradiť ostatným účastníkom podľa § 147 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku. Súdu nič nebráni uložiť poplatníkovi povinnosť nahradiť trovy konania za zmarené súdne pojednávanie v súvislosti s nezaplateným súdnym poplatkom podľa § 147 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku ešte pred tým, než bude rozhodovať o celkových trovách konania podľa § 151 Občianskeho súdneho poriadku.	
Navrhovaná právna úprava počíta aj s prípadmi, v ktorých súd môže rozhodnúť aj bez nariadenia pojednávania. Pôjde o vydanie platobného rozkazu aj bez návrhu a prejednanie veci bez nariadenia pojednávania podľa § 115a Občianskeho súdneho poriadku. V takýchto prípadoch súd vyzve poplatníka na zaplatenie súdneho poplatku s povinnosťou uviesť aj dôvod, pre ktorý sa výzva zasiela počas plynutia predĺženej lehoty. Ak nie je podaná žiadosť o predĺženie lehoty na zaplatenie súdneho poplatku, postupuje sa podľa doterajšej právnej úpravy. 

K bodom 7 a 8 (§ 11 ods. 3)
Navrhovaná právna úprava odstraňuje tvrdosť zákona a zjednocuje vrátenie súdneho poplatku, pokiaľ došlo k späťvzatiu návrhu na začatie konania pred prvým pojednávaním. 

K bodu 9 (§ 11 ods. 7)
Ustanovenie odseku 7 bolo do zákona o súdnych poplatkoch doplnené zákonom č. 420/2004 Z. z. o mediácii a o doplnení niektorých zákonov. Podľa dôvodovej správy k uvedenému zákonu bolo zámerom doplneného ustanovenia „motivovať aj finančnou výhodou, ak strany svoj spor čiastočne alebo celkom vyriešia zmierne v rôznych štádiách súdneho konania.“ 
Navrhovaná úprava spočíva len v terminologickom upresnení („vyčistení“)  textu – konkrétne záverečnej dikcie v tretej vete. Vecný zámer doterajšieho ustanovenia zostáva zachovaný.

K bodu 10 (§ 12 ods. 1)
Navrhuje sa doplniť úpravu, ktorá bola vypustená zákonom č. 621/2005 Z. z. ktorým sa mení a dopĺňa zákon Slovenskej  národnej  rady  č. 71/1992  Zb.  o súdnych poplatkoch a poplatku  za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov v spojení so zmenami v apelačnom systéme, keďže od 1. septembra 2005 má odstraňovať vady odvolania vrátane výzvy na zaplatenie súdneho poplatku odvolací súd.  
Obnovuje sa základná zásada, podľa ktorej vo veciach poplatkov rozhoduje orgán, ktorý je oprávnený vykonať poplatkový úkon. V civilnom procese je týmto orgánom predovšetkým súd prvého stupňa. Potvrdzuje to aj pravidlo, podľa ktorého vo veciach poplatkov za konanie na odvolacom súde rozhoduje súd, proti rozhodnutiu ktorého odvolanie smeruje za predpokladu, že o poplatku nerozhodoval odvolací súd (k tomu porov. zmenu v § 9 ods. 3).

K bodu 11  (Prvý bod Spoločných poznámok k položkám 1 a 2)
	V prvom bode spoločných poznámok k položkám 1 a 2 sa expressis verbis dopĺňa úprava spoplatňovania návrhov na vypratanie nehnuteľnosti. 
V platnej právnej úprave chýba akákoľvek zmienka o spoplatňovaní návrhov na vypratanie nehnuteľnosti. Aplikačná prax sa snažila preklenúť „zákonnú medzeru“ vlastnými výkladovými metódami. Dôsledkom toho je nejednotný postup pri spoplatňovaní predmetných návrhov. Jediným výkladovým vodítkom sa stalo stanovisko občianskoprávneho kolégia Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 20. júna 2002, sp. Zn. Cpj 20/2000, ktoré bolo vydané na účely zjednotenia výkladu zákona č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a poplatku  za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov.  Najvyšší súd Slovenskej republiky v stanovisku konštatuje, že „v konaní o žalobe na vypratanie nehnuteľnosti (§ 80 písm. b) O. s. p.) sa súdny poplatok vymeria percentuálne z ceny nehnuteľnosti podľa položky 1 písm. a) sadzobníka. Právo na vydanie nehnuteľnej veci (§ 126 Občianskeho zákonníka), resp. na vrátenie vzájomného plnenia z neplatnej zmluvy (§ 457 Občianskeho zákonníka) sa v súdnom konaní teda realizuje žalobou na vypratanie nehnuteľnosti.
Podľa § 1 ods. 1 zákona o súdnych poplatkoch sa súdne poplatky (ďalej len "poplatky") vyberajú za jednotlivé úkony alebo konanie súdov, ak sa vykonávajú na návrh a za úkony orgánov štátnej správy súdov a prokuratúry (ďalej len "poplatkový úkon") uvedené v sadzobníku súdnych poplatkov (ďalej len "sadzobník"), ktorý tvorí prílohu tohto zákona.
Podľa § 6 ods. 1 citovaného zákona sadzba poplatku je uvedená v sadzobníku percentom zo základu poplatku (ďalej len "percentná sadzba") alebo pevnou sumou.
V občianskom súdnom konaní poplatok z návrhu na začatie konania predstavuje podľa položky 1 písm. a) sadzobníka 5 % z ceny predmetu konania alebo z hodnoty predmetu sporu.
Ak ide o konanie o žalobe na vypratanie nehnuteľnosti, sú predmetom konania, t. j. tým, čoho sa účastník pri procesnej ochrane svojho subjektívneho práva (oprávneného záujmu) domáha, skutočnosti, na ktorých sa zakladá ochrana vlastníckeho práva, včítane jeho predmetu, ktorý tvorí oceniteľnú hmotnú vec. Možno preto uzavrieť, že oceniteľnosť nehnuteľnej veci je potom aj rozhodujúca na účely stanovenia poplatku za konanie o vypratanie nehnuteľnosti. Toto stanovisko možno použiť aj na vyberanie súdnych poplatkov v konaní o žalobách na vydanie hnuteľnej veci.“  Podľa vysloveného záveru, by návrhy na vypratanie nehnuteľnosti mali podliehať poplatkovej povinnosti vypočítanej podľa položky 1 písmena a) sadzobníka súdnych poplatkov. Na tomto mieste treba dodať, že výkladové stanoviská Najvyššieho súdu Slovenskej republiky nie sú právne záväzné (záväzné de iure).
Časť súdov stotožňujúc sa so spomenutým výkladovým stanoviskom v týchto prípadoch vyrubuje poplatok podľa položky 1 písmena a) sadzobníka súdnych poplatkov. 
 Iný prístup je založený na výklade, podľa ktorého návrh na vypratanie nehnuteľnosti je potrebné subsumovať pod písmeno b) položky 1 sadzobníka súdnych poplatkov a teda spoplatňovať paušálnou sumou 3000 Sk ako návrh na začatie konania, ak nemožno predmet konania oceniť peniazmi. 
Od účinnosti (1. januára 2006) novely zákona o súdnych poplatkoch vykonanej zákonom č. 621/2005 Z. z. figuruje v položke 1 písmene a)  sadzba 6 % z ceny predmetu konania alebo z hodnoty predmetu konania, najmenej 500 Sk, najviac 500 000 Sk. Treba dodať, že dovtedy išlo o sadzbu 5 % najmenej 500 Sk najviac 200 000 Sk. Táto bola podkladom pri formulovaní názoru vysloveného v spomenutom stanovisku Najvyššieho súdu Slovenskej republiky. Pri takejto podstatnej sadzbovej zmene v praxi spôsobuje problém spoplatňovanie dotknutých návrhov podľa písmena a) položky 1 najmä, ak ide o sociálne byty z príspevkov zo štátneho fondu rozvoja bývania, ktoré vybudovalo mesto. Niektorí nájomcovia byty neobývajú z dôvodu ich dlhodobej neprítomnosti na území Slovenskej republiky, nájom za byty neplatia, čím vzniká mestu škoda na nezaplatenom nájomnom. Ak mesto podá žalobu na vypratanie bytu, za ktorú mu súd vyrubí súdny poplatok z ceny predmetu konania, vzniká mu „ďalšia“ škoda, keďže ide o sociálne slabšie vrstvy obyvateľstva, od ktorých nie je možné následne tento poplatok vymôcť. Takéto žaloby  podávajú aj bytové podniky mesta, ktoré majú formu príspevkových organizácii plniacich úlohy správcu bytového fondu mesta. 
Navrhovanou zmenou zároveň dochádza k vypusteniu dikcie ohľadne vyrubovania súdnych poplatkov, ak ide o určenie vlastníctva. Žaloba na určenie vlastníckeho práva predstavuje z hľadiska zákonnej procesnej klasifikácie žalôb (porov. § 80 Občianskeho súdneho poriadku) „klasickú“ určovaciu žalobu, ktorú subsumuje dikcia navrhovaná v prvom bode spoločných poznámok k položkám 1 a 2. Preto na rozdiel od platného právneho stavu, ktorý spoplatňuje žaloby na určenie vlastníckeho práva enormne vysokým súdnym poplatkom podľa položky 1 písmena a), budú „vlastnícke“ žaloby podliehať paušálnej sadzbe podľa písmena b).

K bodu 12 (Tretí bod spoločných poznámok k položkám 1 a 2)
Zákonom č. 457/2000 Z. z. ktorým sa mení a dopĺňa zákon Slovenskej národnej rady č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a poplatku za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov, došlo k vypustenie poznámok k položke 1 a zároveň k doplneniu „nových“ spoločných poznámok pre položky 1 a 2. Pôvodné poznámky k položke 1 výslovne v bode 4 v prvej vete ustanovovali, že „poplatky podľa rovnakej sadzby sa platia i v odvolacom konaní vo veci samej.“ Zákon č. 457/2000 Z. z. preniesol do nových spoločných poznámok k položkám 1 a 2 body týkajúce sa poplatku v odvolacom konaní; uvedené pravidlo však opomenul prevziať. 
Zákon o súdnych poplatkoch zakotvuje  koncepciu, podľa ktorej je  sadzba poplatku uvedená v sadzobníku percentom zo základu poplatku  alebo pevnou sumou.
Ak je sadzba poplatku ustanovená za konanie, rozumie sa tým konanie na jednom stupni. Podľa § 6 odseku 2 poplatok podľa rovnakej sadzby sa vyberá i v odvolacom konaní. Súdny poplatok za odvolanie sa platí len vtedy, ak to sadzobník súdnych poplatkov explicitne ustanovuje. V odvolacom konaní je základom poplatku cena nároku uplatňovaného v odvolaní. To však platí len pre odvolacie konania vo veci samej. V tomto smere je potrebné doplniť bod 3 spoločných poznámok k položkám 1 a 2. 

K bodu 13 (Piaty bod spoločných poznámok k položkám 1 a 2)
Z dôvodu prebujnenia súdnych poplatkov dochádza k vypusteniu súdneho poplatku sa podanie odporu proti platobnému rozkazu.

K bodu 14 (Položka 6 písm. b)
Účelom zmeny je motivácia účastníkov, aby dosiahli zmier; navrhovaná právna úprava znižuje percentuálnu sadzbu súdneho poplatku za vyporiadanie bezpodielového spoluvlastníctva manželov v prípade zmieru na 1 %.

K bodom 15 a 16 (Položka 10 písm. e) a f) )
Upravuje sa doterajšia formulácia písmena e) položky 10 tak, aby bolo zrejmé a zrozumiteľné, že pri preskúmavaní zákonnosti rozhodnutí a postupu ústredných orgánov štátnej správy a iných orgánov s pôsobnosťou pre celé územie Slovenskej republiky bude súdny poplatok v doterajšej výške 10 000 Sk vyrubovaný jednak v konaní o žalobe podľa  druhej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku, ako aj v konaní o opravnom prostriedku podľa tretej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku. Doterajšia dikcia umožňovala vybratie poplatku v jednej a tej istej veci dvakrát - z návrhu na konanie na základe žaloby podľa písmena a) tejto položky, ako aj za konanie o žalobe - ale umožňovala aj ďalšie výkladové možnosti napríklad využiť ju len v konaní o žalobe alebo len za konanie o opravnom prostriedku.  
Platná  dikcia, ktorá ustanovuje percentuálnu sadzbu súdneho poplatku v prípade preskúmavania rozhodnutia o pokute –  6% -  sa ponecháva. Uvedená úprava sa však premietla do samostatného bodu v novom písmene f) s tým, že sa znižuje najnižšia suma poplatku z 10 000 Sk na 2000 Sk. Ani pokuty ukladané ústrednými orgánmi štátnej správy, resp. inými orgánmi s pôsobnosťou za celé územie republiky nie sú vždy ukladané v takej výške, aby pri 6%-nej sadzbe poplatku dosiahla  samotná pokuta čo len 10 000 Sk. Pri pokute  napr. 165 000 Sk je 6%-ná sadzba poplatku 9600 Sk. Preto najnižšiu hranicu súdneho poplatku uzavretá na 10 000 Sk možno považovať za zjavne neprimeranú, ktorá je súčasne spôsobilá zamedziť prístup k súdu. Navrhovaná najnižšia sadzba 2000 Sk zodpovedá výške uloženej pokuty cca 33 333 Sk.

K bodu 17 (Položka 13 písm. a) )
	Od 1. septembra 2005 súdny výkon rozhodnutia už neprichádza do úvahy (s výnimkou výchovy maloletých detí a vymáhania justičných pohľadávok zrážkami zo mzdy alebo prikázaním pohľadávky). Dôvody na povolenie odkladu exekúcie môžu v zmysle § 56 Exekučného poriadku spočívať v prechodne nepriaznivej sociálnej situácii povinného, kedy by neodkladná exekúcia mohla mať pre neho a jeho rodiny zvlášť nepriaznivé následky. Obdobne právne tituly na zastavenie exekúcie podľa § 57 Exekučného poriadku subsumujú napríklad okolnosť, kedy majetok povinného nestačí ani na úhradu trov exekúcie. Zastavenie exekúcie môže navrhnúť ten, kto navrhol jej vykonanie. Paušálny súdny poplatok vo výške 3 000 Sk za návrh na zastavenie exekúcie alebo jej odklad nie je zlučiteľný s povahou týchto inštitútov. 

K bodu 18 (Položka 16 – spoločná poznámka)
Výslovne sa dopĺňa úprava o tom, že spoločné poznámky sa vzťahujú aj k položke 2, ktorá doteraz v predmetnom výpočte chýbala. Odstraňuje sa tak výkladový problém opätovného spoplatňovania odvolania v obchodných veciach.

K bodu 19 (§ 18a Prechodné ustanovenie) 
V § 18a sa upravuje režim prechodného spolupôsobenia skoršieho a neskoršieho práva. Intertemporálne ustanovenie sa v podobe generálnej klauzule vyrovnáva s režimom spoplatňovania úkonov navrhnutých a konaní začatých pred účinnosťou návrhu zákona. Konania, ktoré boli začaté a poplatkové úkony, ktoré boli navrhnuté pred nadobudnutím účinnosti návrhu zákona, sa „dokončia“  podľa doterajších predpisov. To platí aj v prípade, ak sa tieto poplatkové úkony stanú splatnými po nadobudnutí účinnosti návrhu zákona. Prechodné ustanovenie rešpektuje princíp aretroaktivity, že právne normy pôsobia v zásade do budúcnosti a nie do minulosti. V odsekoch 2 až 4 dochádza k prelomeniu tohto pravidla. Podľa novej úpravy sa budú posudzovať návrhy na zastavenie exekúcie alebo jej odklad podané pred nadobudnutím účinnosti návrhu zákona t. j. tieto nebudú podliehať poplatku (porov. zmenu v položke 13 písm. a) ). Dikcia „poplatky za návrhy na zastavenie exekúcie alebo jej odklad sa od účinnosti tohto zákona v konaniach začatých pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona nevyberajú,“ neumožňuje vrátiť už zaplatené súdne poplatky. V zmysle odseku 3 sa zmena vykonaná v § 10 odseku 1 bude aplikovať aj na odvolacie konanie začaté pred nadobudnutím účinnosti zákona. Neprávoplatné uznesenia o zastavení konania pre nezaplatenie poplatku za odvolanie sa stanú neúčinnými. Keďže pre účastníkov konania prináša neskoršia úprava (návrh zákona) priaznivejší právny stav, navrhuje sa aby „sankcií“ podľa doterajšieho § 10 odseku, ktorou je zastavenie konania pre nezaplatenie súdneho poplatku, nepodliehali ani účastníci v už začatých odvolacích konaniach (konania začaté pred 1. marcom 2007). Aj do týchto konaní je potrebné premietnuť prioritný cieľ navrhovanej zmeny a to dosiahnuť, aby sa odvolanie dostalo čo najrýchlejšie do štádia „meritórneho rozhodovania,“ a odstrániť tak stav prílišného formalizmu (procesné zastavenie konania). Rovnaký úmysel sa sleduje v odseku 4, pokiaľ ide o námietky zaujatosti podané pred nadobudnutím účinnosti návrhu zákona vo väzbe na zmenu navrhovanú v § 10 odseku 4. 

Článok III:
Vzhľadom na predpokladanú dĺžku legislatívneho procesu a potrebnú legisvakanciu sa navrhuje, aby zákon nadobudol účinnosť 1. marca 2007.