Predkladacia správa

Európsky dohovor o odškodňovaní obetí násilných trestných činov bol podpísaný 24. novembra 1983 v Štrasburgu. Jeho cieľom je stanovenie minimálnych štandardov poskytovania odškodňovania tým, že umožňuje získanie odškodnenia za ujmu spôsobenú úmyselným násilným trestným činom, a to aj v prípadoch, ak nie je možné trestne stíhať či potrestať páchateľa. Nárok na odškodnenie majú v zmysle dohovoru občania štátu, ktorý sa stal jeho zmluvnou stranou, ako aj občania všetkých členských štátov Rady Európy s trvalým pobytom v štáte, na území ktorého bol spáchaný trestný čin, ktorí utrpeli ťažké ublíženie na tele a zdraví následkom úmyselného trestného činu, ako tí občania, ktorí sú závislí na osobách, ktoré zomreli v dôsledku tohto trestného činu. K dnešnému dňu dohovor ratifikovalo 21 štátov a ďalších 9 štátov ho podpísalo.
Dohovor nestanovuje konkrétny rozsah, resp. výšku odškodnenia, avšak uvádza jeho minimálne zložky, ktorými sú náhrada ušlého zisku, výdavky na liečbu a hospitáciu a na pohreb, a pokiaľ ide o závislé osoby, ušlé výživné. Hornú a dolnú hranicu odškodnenia, ako aj lehotu, počas ktorej je možné podať žiadosť, stanovuje vnútroštátny právny poriadok.
Dohovor umožňuje dostatočnú mieru diskrečnej právomoci orgánov rozhodujúcich o odškodnení v tom zmysle, že odškodnenie je možné znížiť alebo zamietnuť v závislosti od finančnej situácie žiadateľa, od jeho správania, od jeho prípadného zapojenia sa do organizovaného zločinu, ako aj ak by bolo odškodnenie nespravodlivé alebo v rozpore s verejným poriadkom.
Na účely poskytovania pomoci súvisiacej s uplatňovaním dohovoru každý zmluvný štát pri uložení listiny o ratifikácii, prijatí, schválení alebo pristúpení určí ústredný orgán, ktorý bude prijímať a vybavovať žiadosti o pomoc.
	Slovenská republika zákonom č. 215/2006 Z.z. o odškodňovaní osôb poškodených násilnými trestnými činmi implementovala smernicu Rady č. 2004/80/ES o náhradách obetiam trestnej činnosti upravujúcu možnosť získania odškodnenia za ujmu spôsobenú úmyselným trestným činom, ktorý je spáchaný na území iného členského štátu Európskej únie. 
Text jednotlivých ustanovení dohovoru je v súlade s cit. zákonom č. 215/2006 Z.z. s výnimkou čl. 2 ods. 1 písm. b, ktorý požaduje, aby štát odškodnil tých, ktorí boli závislí na osobách, ktoré zomreli v dôsledku úmyselného trestného činu. Zákon č. 215/2006 Z.z. umožňuje v takomto prípade odškodniť pozostalého manžela a pozostalé dieťa, a ak takých niet, tak pozostalého rodiča po osobe, ktorej bola trestným činom spôsobená smrť. Zákon nevyžaduje preukázanie vyživovacej povinnosti. Dohovor teda rozširuje okruh osôb, ktorým by bolo možné poskytnúť odškodnenie. 
	Čl. 3 Dohovoru rozširuje okruh osôb, ktoré majú nárok na odškodnenie. Podľa zákona č. 215/2006 Z.z. je oprávnenou osobou poškodený, ktorý je občanom Slovenskej republiky alebo iného členského štátu EÚ, alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorá má na území Slovenskej republiky alebo na území iného členského štátu EU trvalý pobyt (§ 3 ods. 1 zákona).Ustanovenie dohovoru však oprávňuje na nárok na odškodnenie okrem občanov štátov, ktoré pristúpili k dohovoru aj občanov všetkých členských štátov Rady Európy (46 členských štátov s vyhliadkou na možnosť členstva Bieloruska a Čiernej Hory) s trvalým  pobytom v štáte, na ktorom  bol spáchaný trestný čin.   
Vzhľadom na uvedené je zrejmé, že ustanovenia dohovoru nie sú úplne implementované v zákone č. 215/2006 Z.z., preto sa navrhuje, aby bol dohovor predložený Národnej rade Slovenskej republiky na vyjadrenie súhlasu a následne prezidentovi Slovenskej republiky na ratifikáciu až po vykonaní príslušných legislatívnych úprav v cit. zákone. 
  K ustanoveniam dohovoru sa nenavrhuje uplatniť žiadne výhrady. Keďže medzi členskými štátmi Európskej únie sa uplatňuje uvedená smernica Rady, navrhuje sa, aby Slovenská republika v súlade s čl. 18 ods. 1 dohovoru uplatnila vyhlásenie o prednosti komunitárneho práva.

Ústredným orgánom na prijímanie a vybavovanie žiadostí podľa zákona č. 215/2006 Z.z. je Ministerstvo spravodlivosti SR, navrhuje sa preto, aby bol na účely uplatňovania Dohovoru určený rovnaký orgán. 
	
Dohovor je podľa článku 7 ods. 4 Ústavy Slovenskej republiky prezidentskou medzinárodnou zmluvou o ľudských právach a základných slobodách a zmluvou, na ktorej vykonanie je potrebný zákon a pred ratifikáciou si preto vyžaduje súhlas Národnej rady Slovenskej republiky.

Materiál bol predmetom medzirezortného pripomienkového konania a na rokovanie vlády Slovenskej republiky sa predkladá bez rozporov. Vyhodnotenie pripomienkového konania je súčasťou predkladaného materiálu.

Dohovor nemá finančný, ekonomický a environmentálny vplyv, a ani vplyv na zamestnanosť a podnikateľské prostredie.